fortgående kriget mot Frankrike. Och genom hela årtiondet 

 mellan den westfaliska freden och den pyreneiska går i 

 sjäfva värket en oafbruten kedja af mer eller mindre uppen- 

 bara kränkningar mot denna paragraf från Österrikes sida. 

 Redan på våren 1650 kunde den franska regeringen med 

 hotande påminnelser om att freden var bruten klaga, öfver 

 att kejsaren tillät 4,000 m. kavalleri, som licentierats af ho- 

 nom och enrollerats af spanjorerna, genomtåga rikets om- 

 råde för att deltaga i kampen i Nederländerna. Och om 

 det ock från österrikiskt håll icke utan skäl svarades, att 

 det var emot den tyska friheten, att vilja förhindra trupper, 

 som afdankats, från att taga ny värfning hvar det behagade 

 dem, så läto dock de ständiga diplomatiska konflikterna re- 

 dan förutse ett förnyadt upptagande af kriget. 



Under förhållanden, sådana som dessa, blef „garantin 

 af den så dyrt förvärfvade freden målet och befrielseordet" 

 för Tysklands furstar och statsmän under åren närmast efter 

 30-åriga kriget. På något sätt måste man säkerställa sig 

 för alla de faror, som hotade. Och de politiskt lifaktiga 

 bland dem upptogo försöken att värkliggöra denna garanti 

 genom gemensam sammanslutning af sina krafter med så 

 mycket större ifver, som den VIILde artikeln i det osna- 

 briickska fredsinstrumentet och en lika lydande paragraf i 

 det munsterska uttryckligen tillförsäkrade ständerna full hand- 

 lingsfrihet i fråga om att ingå förbindelser både sinsemellan 

 och med utländska makter, blott med den inskränkning, att 

 de icke finge riktas mot kejsare och rike. 



Redan kort efter fredsslutet framträda på olika håll 

 ansatser blaud ständerna till ett närmande i större eller 

 mindre grupper. På våren 1649 negocierades mellan kur- 

 fursten af Mainz, landtgrefvinnan af Hessen och kurfursten 

 af Bajern om en närmare förening af riksständerna utan åt- 



