gang Wilhelm af Neuburg hafva deltagit i det jüTichska kri- 

 get, förenade sig härtigen med prinsen af Condé, också han 

 numera en af Spaniens partigängare, för att tidtals operera 

 tillsammans med honom. Prinsens armé var ungefär lika 

 stark som härtigens. I stället för 5,000 förtryckare hade 

 man nu 10,000. På belägringar, öfverrumplingar och här- 

 jande ströftåg tog det aldrig något slut; oaktadt den officiella 

 freden fick man pröfva alla krigets fasor. Om kurfursten af 

 Mainz i Frankenthal hade faran i skrämmande närhet, så 

 dignade de kurtrierska länderna redan under bördan, och 

 kurfursten af Köln hotades i sina lüttichska länder af formlig 

 ruin. I februari 1654 tillfångatogs slutligen härtig Karl af 

 Lothringen oväntadt i den spanska regeringens namn och 

 fördes såsom statsfånge till Spanien. Kort därpå slöts mel- 

 lan konungen af Spanien och kurfursten af Köln ett fördrag, 

 enligt hvilket alla främmande trupper skulle lämna åtmin- 

 stone biskopsstiftet Liittich. För ett ögonblick tyktes den 

 värsta faran öfver. Men fördraget gälde som sagdt endast 

 Liittich och fästningen Hammerstein, och t. o. m. denna 

 kunde först genom en formlig belägring ryckas ur den loth- 

 ringska kommendantens händer. Condé hade dessutom icke 

 undertecknat det samma. Till värkligt normala fredsförhål- 

 landen kommo i själfva värket de västra gränstrakterna i 

 riket, först då spansk-franska kriget tog en ända genom py- 

 reneiska freden. 



Det tröstlösaste vid alla dessa missförhållanden för de 

 olyckliga ständerna i västra Tyskland var, att man af rikets 

 öfverhufvud icke kunde vänta det ringaste understöd för att 

 afvärja dem. Blott med den yttersta motsträfvighet hade 

 den österrikiska grenen af det habsburgska huset låtit påtvinga 

 sig den paragraf i det münsterska fredsinstrumentet, hvilken 

 förbjöd den samma att vidare understödja den spanska i det 



