samt motsatte sig all vidare evakuation, in till dess detta 

 skett. Det kurtrierska Ehrenbreitstein föreföll dem mest 

 lämpligt som assekurationsplats. Det förvägrades dem, och 

 man erbjöd dem i stället riksstaden Heilbronn, men försla- 

 get af böjdes på det bestämdaste af fransmännen, emedan den 

 redan förut var besatt af franska trupper. I oktober 1649 

 återvände kurfursten Karl Ludvig efter långvarig landsflykt 

 hem och reklamerade sin fästning för sig. I ändlösa under- 

 handlingar försökte man finna en lösning på det svåra proble- 

 met ; och ännu 3 1 / 2 år förflöt det efter undertecknandet af 

 westfaliska freden, innan spanjorerna kunde förmås att lämna 

 orten. 



Ännu i en betydligt vidare krets och i betydligt djupare 

 grad stördes rikets lugn genom härtig Karl af Lothringen. För- 

 bunden med Spanien, hade han förlorat sitt land till Frankrike 

 och blifvit utesluten ur freden, men ännu långt efter den 

 fortsatte han, halft flykting och spansk partigängare, halft 

 själfständig furste, med djärfhet och betydlig framgång i 

 spetsen för en här af 5 — 6000 m. krigets blodiga värf i gräns- 

 länderna mellan Tyskland, Frankrike och Nederländerna. 

 Spanjorerna drogo betydlig fördel af hans bundsförvantskap, 

 och kardinal Mazarin inlät sig med honom i underhandlin- 

 gar, som åtminstone för en tid höllo Frankrike skadeslöst 

 för hans egen och hans truppers roflystnad. Gränstrakterna 

 af Tyskland däremot voro honom skyddslöst prisgifna. Sedan 

 kriget innehade också han ett antal fasta platser inom ri- 

 kets område, bland andra det sickingenska Landstuhl, det 

 nassauska Homburg och det kurtrierska Hammerstein, och 

 för de trupper, som icke lågo inkvarterade i dem, erbjödo 

 de rika näjderna på hvardera sidan Rhen det lämpligaste 

 tillfälle till plundring och de bekvämaste vinterkvarter. Ef- 

 ter att år 1651 såsom bundsförvant till pfalzgrefve Wolf- 



