att afgöra alla dessa frågor på initiativ från svenskt håll i 

 Nürnberg ännu en gång en lång kongress med de två högsta 

 militära befälhafvarne, Ottavio Piccolomini samt „generalissi- 

 mus" Karl Gustaf af Pfalz-Zweibrücken, i spetsen. Både på 

 katolskt och evangeliskt håll insåg man för väl, att Sverge 

 ej utan egoistiska syften ville bibehålla fredsexekutionen i sin 

 hand. Man protesterade, men protesterna blefvo fåfänga. 

 Jämte representanter för Frankrike, Vautorte, d'Avaugour, 

 de la Court, instälde sig i Nürnberg småningom ombud för 

 de tyska riksständerna — för det mesta de rutinerade diplo- 

 mater, som deltagit i förhandlingarna i Osnabrück och Münster. 

 Först efter mera än två års arbete kunde kongressen skiljas 

 åt; och icke ens då voro alla stridiga frågor lösta. Och än- 

 nu vid Niirnberg-förhandlingarna har det galt icke blott frå- 

 gan om detaljerna af freden, utan den stora frågan om krig 

 eller fred öfverhufvud. Mer än en gång röra sig tankarna, 

 så snart en större svårighet dyker upp, kring ett möjligt 

 återupptagande af vapnen. 



Hvad som främst var egnadt att gifva anledning till 

 oro för riksfredens bestånd, icke blott på den s. k. „exeku- 

 tionsdagen" i Nürnberg, utan äfven långt efter den, var att 

 kriget mellan Frankrike och Spanien fortfor alt ännu. Stän- 

 digt slungade det sina störtvågor in öfver riksgränsen i vä- 

 ster. Särskildt var det den frankentbalska och den loth- 

 ringska frågan, som vållade bekymmer. 



Den kurpfalziska fästningen Frankenthal befann sig alt 

 sedan kriget i händerna på en spansk garnison ; och Spanieu, 

 som hade ingen andel i westfaliska freden, vägrade envist, 

 att utlämna platsen, hvilken var af en viss militärisk bety- 

 delse. Riket hade icke makt att frånrycka spanjorerna den, 

 och Frankrike fordrade envist en motsvarande plats för sin 

 räkning inom rikets område, ända tils fästningen utrymts» 



