60 



ra" med den franska representanten i Nürnberg samt efter 

 „yttersta möjlighet" disponera honom till samvärkan hos 

 ständerna för den sak, som drottningen anbefalt 1 ). 



Orderna till Snoilsky och Oxenstierna anlände i en 

 olycklig stund; Österrike och Spanien hade redan fått för- 

 språng. Sättet att framföra drottningens resolution, åtmin- 

 stone för de i Frankfurt församlade representanterna, var icke 

 häller i allo egnadt att ingifva förtroende. Så jäfvade det 

 sätt, på hvilket de svenska representanternas anmälan om 

 drottningens afsikt mottogs, icke häller denna gång de be- 

 tänkligheter man yttrat i Stockholm före instruktionernas af- 

 sändande. 



T. o. m. i de förbundna kurfurstarnas krets tyktes man 

 tils vidare fullt tillfredsstäld med det resultat man kommit 

 till. Och livad mest i ögonen fallande är: äfven Johan 

 Filip och hans män började i frågan om ständernas planerade 

 sammanslutning visa en hållning, som föga öfverensstämde med 

 den de tidigare intagit. Redan före undertecknandet af re- 

 cessen mellan de båda kretsarna i Frankfurt och ännu mera 

 efter det samma hade man från öfverrhenskt håll agiterat för 

 att ändtligen få till stånd en gemensam väpnad operation 

 till förmån för de under de lothringska och spanska trup- 

 pernas härjningar lidande ständerna vid Saar och Mosel. 

 Men från kurrhensk sida visade man stora betänkligheter. 

 Skulle Sverge och Hessen-Kassel bidraga till undsättningskå- 

 ren, hette det, så skulle man icke undandraga sig deltagan- 

 det. Men med ett par hundra man kunde man föga uträtta 2 ). 

 Lothringarns makt var stor, förklarade Vorburg för Snoilsky; 

 man skulle endast tillfoga honom en „affront". Dessutom 



J ) K. K. — B. O. 26 april 1651. [A. S.J 

 2 ) Sn. — K. G. 29 mars 1651. [A. S.J 



