

61 



„skulle kejsaren ogärna se det" ; det vore en handling, genom 

 hvilken man kanske skulle draga en olycka öfver riket, „för 

 hvilken man framdeles icke kunde svara för H. Kejserl. M:t 

 och som af den samme otvifvelaktigt skulle. tydas illa, ja 

 kanske (anses för) ett inconsiderabelt värk" 1 ). 



Det var ett annat språk än det, som talats af Johan 

 Filip och de mainziska diplomaterna i Kissingen! 



Midt under Vorburgs betänkliga andraganden meddelade 

 honom Snoilsky som bevis på „synnerligt förtroende" under- 

 rättelsen om Kristinas kort förut ankomna order. Han fick 

 till svar, att den kom „väl à propos", men väntade sedan i 

 en veckas tid förgäfves på någon vidare apertur af den main- 

 ziska representanten. Och när han slutligen besökte denne 

 för att bedja om närmare upplysning, visade sig Vorburg 

 „retirât" och beklagade, att han tidigare utlåtit sig mera 

 mot Snoilsky, „än det kanske tillkom honom". Snoilsky 

 viste ju själf, framhöll han, huru försiktigt man måste för- 

 fara, sedan man erfarit, att kejsaren ej gärna såg församlin- 

 gen i Frankfurt, ty man borde ju ej ställa så, att denne kan- 

 ske skulle fatta ovilja och fiendskap mot hela riket. Man 

 borde med ett ord ej gifva det ringaste skäl till „apprehen- 

 sion". Tils dato hade man i Frankfurt riktat sin samman- 

 slutning endast mot befarade genommarscher och inkvarte- 

 ringar; „om Frankenthal hade man ännu hittills sagt ingen- 

 ting" 2 ). 



Vid samma tid som Snoilsky hade sitt samtal med Vor- 

 burg, klagade en framstående tysk statsman i ett betydelse- 

 fullt politiskt föredrag, öfver huru „variabel" den mainziska 

 kurfursten var. „Han lät intet consilium bestå", berättades det, 



1 ) Sn. — K. G. 5 april 1651. [A. S.] 



2 ) Föreg. not och Sn. — K. G. 12 april 1651. [A. S.] 



