65 



ville säga, för att hans plötsliga ankomst icke skulle väcka 

 vissa farhågor för förnyad förlängning af förhandlingarna, och för 

 att påminnelserna från Wien skulle förklingat alldeles ohörda. 

 Det brast icke häller här i bedyranden af kurfursten af Mainz 

 och de ännu kvarvarande representanterna, om hvilket värde 

 man satte på drottningens omsorg om rikets säkerhet. Men, 

 förklarade församlingen, „både kejsaren och kurfursten af 

 Mainz hade nyligen icke velat gilla, att den skulle afhandla 

 något in publicis, emedan den var för fåtalig". Endast pri- 

 vatim kunde Oxenstierna under sådana förhållanden meddela, 

 att Kristina sändt honom till Nürnberg för att med kraft 

 möta de „inkonvenientier", som ännu kunde uppstå i anled- 

 ning af den frankenthalska och den lothringska frågan samt 

 i anledning af de österrikiska truppsändningarna till Spanien, 

 och för att remonstrera för konventet nödvändigheten af gene- 

 ralgarantin och en tillbörlig „allmän författning", i hvilken 

 hon såg ett tjänligt medel mot faran. Han dolde icke, att 

 han skulle anse det som en skymf mot den svenska drott- 

 ningen, om gesandterna, såsom han förnummit, skulle begifva 

 sig bort, sedan de fått del af hans ankomst. Men hans föreställ- 

 ningar voro fåfänga. I början af juni lämnade de bajerska och 

 bambergska representanterna Nürnberg. Förgäfves påminde 

 de braunschweig-lüneburgska och würtembergska sändebu- 

 den i ett memorial, att åtskilliga frågor rörande exekutio- 

 nen ännu voro oafgjorda, och att man dock icke borde skiljas åt 

 sålunda „in summa confusione". Redan i de sista dagarna af 

 juni afreste äfven den würtembergska representanten, i med- 

 let af juli d'Avaugour och slutligen, den 22, äfven Oxenstierna 1 ). 

 Det långa konventet var upplöst. 



*) ». Meiern, Acta executions. II. 861 ff. 876. B. O. — K. G. 

 27 maj; 10, 17, 2-4 juni 1651. [A. S.] Definitivt torde Volmar hafva 

 lämnat Nürnberg- först i september. Theatr. Eicrop. VI. 1083. En jäm- 



5 



