70 



radt „vid sin rätta och förriga frihet". Kronorna borde där- 

 för såväl särskildt och livar för sig som i förening med 

 hvarandra arbeta för, att i synnerhet de bland ständerna, 

 som stått med kronorna i kriget och ännu icke kommit till 

 sin rätt, skulle blifva restituerade, de ännu innehållna plat- 

 serna, särskildt Frankenthal, evakuerade samt intressenterna 

 vid Rhen: Frankrike, Kurpfalz, Kurmainz och andra måtte 

 blifva försatta i sin säkerhet och „förriga stat" igen enligt 

 kejsarens eget löfte och fredsinstrumentens innehåll. Skulle 

 sedan så hända, att antingen K. M:t af Sverge eller konun- 

 gen i Frankrike skulle blifva af någon med fiendskap anfäk- 

 tad af orsak af det förda kriget i Tyskland, då skulle man 

 — ifall bägge blefve anfallne — tillsamman söka råd och 

 medel att hindra det eller försvara sig. Gälde det däremot 

 endast den ene, skulle den andre med råd och interposition 

 sekundera honom och försöka afvända olägenheten, och där 

 sådant icke läte sig göra, skulle de då bägge „sig samsätta 

 de modo", huru det bäst stode till att hjälpa efter den enes och 

 den andres tillfälliga lägenhet. 



Men, heter det vidare i instruktionen : Det kunde drott- 

 ningen emot sina kommissarier „nådigst icke förhålla"^ att 

 vid konsultationen och resolutionen öfver förbundet det stör- 

 sta betänkandet varit, om ock rådeligt för Sverge vore att 

 vid denna tid, „och där K. M:t äfven är till värket att söka 

 och taga investituren öfver Bremen, Verden och Pommern, 

 renovera eller sluta en ny allians med Frankrike, som står 

 i brinnande örlog med Spanien, en så förnämlig läm af hu- 

 set Österrike, och med hvilken K. M;t för kommerciens skull 

 icke kan förbigå att reducera och stifta vänskap". Drottnin- 

 gen tviflade också icke, att underhandlingen öfver ett nytt 

 förbund med Frankrike skulle förorsaka en „stor apprehen- 

 sion och ombrage" hos Österrike och Spanien; hon trodde 



