76 



terna *), men icke ens denna underrättelse kunde jaga upp 

 det domnande intresset i Frankfurt för rikets och eget för- 

 svar till tillbörlig höjd. Man stod på samma punkt eller 

 längre från målet än förut. 



Den långa väntan på evakutionen af den pfalziska fäst- 

 ningen och den tilltagande dådlösheten på konventet bröt 

 slutligen äfven Johan Filips tålamod. Ännu hade han icke 

 helt och hållet lämnat å sido sin idé att värka för fredsexe- 

 kutionen och sin egen säkerhet genom en sammanslutning af 

 ständerna åtminstone i rikets västra del under Sverges och 

 Frankrikes skydd 2 ). I början af januari 1652 lät han sina 

 gesandter, hvilka återigen varit borta en tid, uppsöka Oxen- 

 stierna i Frankfurt för att anmäla, att han, kurfursten, slutli- 

 gen blifvit „liksom fastidierad" öfver det långa uppehället, så 

 mycket mera som man nästan ville beskylla honom för 

 att träda tillbaka från sin „förra goda intention" och sin 

 omsorg „pro salute Imperii". Han såg att man på den väg. 

 man nu gick icke skulle komma till målet. Oxenstierna- 

 borde därför, anhöllo mainzarna. i drottningens namn för- 

 söka animera den schwabiska och frankiska kretsens säude- 

 bud att af sina principaler begära nödig instruktion icke blott 

 i frågan om den frankenthalska Institutionen, utan äfven för- 

 alla „pro re nata et secundum circumstantias reruur före- 

 fallande händelser, för att man sedan genom enig samman- 



1 ) B. O. — K. G. 20 dec. 1651. [A. S.J Theatr. Europ. VII. 12., 

 162 f. 



2 ) B. O. — K. G. 11 okt., 29 uov. 1651. [A. S.J Hade man icke 

 i frågan gjort särskild reflexion på de båda kronorna, i synnerhet på 

 Sverge — „weil es in Frankreich ietziger zeit etwas confus durcheinan- 

 der gehe", — så hade man icke kommit så ens långt som nu. förkla- 

 rade han. 



