82 



dag togo äfven de mainziska sändebuden afsked. Det långa 

 konventet i Frankfurt upplöste sig snart af sig själft. 



Snoilsky kunde slutligen icke afhålla sig från att i an- 

 ledning af den oväntade utgången gifva luft åt en smula miss- 

 nöje. I medlet af juni uppsökte han Vorburg, som efter att 

 redan halva lämnat konventet, gjort en tillfällig resa till 

 Frankfurt. Det kunde ej undgå, yttrade Snoilsky, att hans 

 oförmodade afresa skulle väcka „allehanda eftertänklighet" 

 hos de båda kronorna; deras befullmäktigade hade i alla fall 

 så godt som uteslutande på föranledande af kurfursten kom- 

 mit till konventet. Han fick till svar de lifligaste försäkringar 

 om Johan Filips sincera afsikter mot Sverge och Frankrike. 

 Både på den väg, som kurfursten tidigare gått, och på den, 

 som han nu gick, stod han fast vid sina goda afsikter för dèt 

 allmänna. Från dem ämnade han aldrig af stå 1 ). Men eme- 

 dan det för denna gång blifvit klart för honom, att det var 

 omöjligt att här uträtta något nyttigt, så ansåg han icke råd- 

 ligt att utan anledning göra sig „ännu mera odios". Hade 

 de andra kretsarna, om också endast pro forma, gifvit sina 

 sändebud fullmakt, så hade man kunnat stanna kvar och för- 

 söka, hvad godt man ännu kunnat göra. 



Krebs, en annan af de mainziska representanterna, som 

 dröjde i Frankfurt några dagar efter Vorburg, och med hvil- 

 ken Snoilsky äfven inlät sig i meningsbyte angående af resan, 

 hade önskat, medgaf han t. o. m., att det i fråga om 

 uppbrottet „ratione modi skulle varit något annorlunda". 

 Han fruktade, att man på alla håll förtjänat föga tack i an- 

 ledning af det samma, ty äfven Volmar — „hvilken icke an- 

 nat vetat, än att han, Krebs, skulle afresa tillsamman med 



*) „. . . auch viel eher (:wie Seine fonnalia gelautet:) gar resignireit 

 würdte". 



