

83 



Vorburg" från Frankfurt — hade antagligen förnummit, att 

 så icke skett. Orsaken, hvarför kurfursten hemkallat sina 

 sändebud, var, menade Krebs,*; att han trott, det deputationen 

 från den frankiska kretsen blifvit beordad att uppbryta från 

 Frankfurt strax efter de kejserliga ;^och han ville icke ensam 

 låta sina representanter stanna kvar enkom „liksom hos kro- 

 norna"; han skulle ju därigenom blott göra sig alt för myk- 

 ket förhatlig utan förhoppning om någon nytta. Krebs bad 

 emellertid, att det passerade skulle tydas „iu mitiorem partem" 

 och ingalunda så, som hade hans herre för afsikt att vända 

 sitt segel „ganz um, gegen meridiem" — det kunde ju ingen 

 förnuftig människa förutsätta om honom, då det var bekant, 

 huru han stod anskrifven hos Österrike. Och ehuru herr Vol- 

 mar visserligen nu „strukit honom om munnen en smula", så 

 viste man dock för väl, hvad därpå vore att lita. Kurfursten 

 skulle med ett ord, försäkrade Krebs liksom Vorburg, aldrig 

 af vika från sin en gång fattade goda resolution 1 ). 



De många orden kunde icke dölja, att mellan Volmars 

 afresa och de mainziska representanternas slutliga hemkal- 

 lande fans ett nära sammanhang, och att, hvad man redan 

 länge misstänkt och snart fick full bekräftelse på, kurfursten 

 af Mainz i sin politik trädt hofvet i Wien väsentligt när- 

 mare. 



Den viktigaste omsorgen för kejsaren på denna tid 

 var att stärka garantierna för Österrikes makt genom att 

 säkerställa tronföljden i kejsardömet och förvärfva den 

 samma för sin älste son. Och det romerska konungavalet var 

 för wienerhofvet denna gång än mera maktpåliggande än 

 eljes. På westfaliska fredskongressen hade furstepartiet och 

 de mindre riksständerna, hvilka redan länge med missnöje 



J ) Sn. — K. G. 5 juni 1652. [A. S.] 



