85 



februari ] ) 1652 aflät hon en order till Oxenstierna, i hvilken 

 hon påminde om, att ju endast de fyra öfverkretsarna voro 

 församlade i Frankfurt, och att hon icke „per directum" för sina 

 tyska länder hörde till dem. Hon hade hört, att ett kon- 

 vent var „beramadt i Magdeburg" 2 ), dit förmodligen icke 

 allenast nedersachsiska kretsstänclerna, utan „jämväl andra" 

 skulle komma för att rådgöra och besluta om samma och 

 likartade saker, som voro före i Frankfurt. Oxenstierna 

 skulle därför exkusera henne och förklara henne „med vap- 

 nen icke kunna nu så hastigt till värket skrida". Hvad ma- 

 joriteten beslöt, skulle i alla fall af henne „intet blifva till- 

 bakasatt". 



Ofvannämda skrifvelse är, efter hvad det synes, det sista 

 meddelande drottningen gifvit sina representanter i öfver- 

 kretsarna om den hållning de hade att intaga till ständernas 

 förbundssträfvanden där. Redan någon månad senare emottog 

 Oxenstierna order att till de kejserliga sändebuden — såle- 

 des till det håll, där man gjorde alt för att motarbeta dessa 

 sträfvandeu, — lämna förtroliga upplysningar om det resul- 

 tat 3 ), till hvilket de vid samma tid ledt på ett annat om- 

 råde, där drottningen jämväl indragits i dem och där hon 

 ännu en tid lät se icke ringa ifver för de samma. Kristinas 

 tillmötesgående mot kejsaren vakte berättigad förvåning. 

 Att drottningen redan länge haft i sinnet och just på våren 

 1652 fattade sitt afgörande beslut att öfvergå till katolicismen 

 samt därmed fått en förutsättning till att närma sig de mak- 



a ) R. R. 14 febr. 1652. [A. S.] 



2 ) Afser tydligen kretsdagen i Lüneburg okt. 1652. Härom i 

 följ. kap. 



3 ) Hildesbeimalliansens afslutande; följ. kap. 



