99 



minneisen om propositionen i Frankfurt var under sådana 

 förhållanden en lycklig idé. Den hade ju framgått just ur 

 den order till Snoilsky, till hvilken drottningen uttryckligen 

 hänvisat i sin skrifvelse till regeringen. I detalj kunde Stucke 

 och Erskein icke utlåta sig; de kunde endast gifva löfte att 

 referera. Men för sin del visade de all benägenhet för för- 

 slaget, och så mycket gåfvo de tillkänna, att de vore ense 

 om, att hvar och en skulle konkurrera i alliansen endast i 

 egenskap af riksstånd. Hvad ledningen af trupperna beträf- 

 far, medgåfvo de gärna, att den skulle tillkomma den an- 

 fallne. Alt öfrigt uppsköts till själfva konferensen x ). 



Braunselrweigarna kunde således räkna på den bremi- 

 ska regeringens bistånd, och det såg t. o. m. ut, som om 

 farhågorna för Sverges pretentioner varit öfverdrifna. Man 

 hade anledning att hoppas på att kunna draga nytta af den 

 utländska kronans stöd, utan att den skulle göra anspråk 

 på något direktorium i förbundet. 



Äfven i Kassel fann brauns chweigarnas förslag gehör. 

 Landtgrefve Wilhelm, som i september 1650 efterträdt sin 

 moder Amalia Elisabet i regeringen, hade emellertid å sin sida 

 i anledning af de lothringska excesserna redan knutit förbin- 

 delser med biskoparna af Paderborn och Münster. Han ön- 

 skade därför, att äfven westfaliska ständer, närmast de båda 

 biskoparna, skulle upptagas i alliansen såsom en förmur mot 

 den hotande faran i väster. Något senare föreslog han också 

 kurfurstens af Brandenburg inträde. Det lilla protestantiska 

 förbundet fick i hast perspektivet af en stor nordtysk allians 

 med deltagare af både den katolska och protestantiska tros- 

 f ormen. 



1 ) Erskein, St. och Rosenhane — K. M. 3 maj 1651. [A. S.] Köcher 

 34-35. 



