102 



damålet å Kristinas sida skulle de förklara vara „ingenting 

 annat än Guds ära . . . Tysklands, särskildt härtig- och 

 furstendömena Bremen, Verden, Braunschweig-Lüneburg och 

 Hessen-Kassels framtida lugn", afvänclande af alt orättmätigt 

 våld från de förbundne samt den allmänna fredens slutliga 

 genomförande. Hvad frågan om de ömsesidiga skyldighe- 

 terna beträffar, var instruktionen hållen i möjligast allmänna 

 ordalag. Man skulle undvika alt, „som kunde lända de an- 

 dra till prejudice och nackdel, mycket mindre per directum 

 eller obliquum, hemligt eller offentligt, med råd eller dåd 

 vara de vedervärdiga behjälplig. Vid förefallande tillfällen 

 skulle de betrodda representanterna i tid och flitigt kommu- 

 nicera med hvarandra, för att alt hädanefter skulle aflöpa i 

 god, uppriktig, beständig vänskap". Skulle den ene eller den 

 andre råka i fara, så skulle de öfriga på hans anfordran tro- 

 get bispringa honom och, „alteftersom nödtorften och den 

 förestående faran fordra, komma honom till hjälp med råd 

 dåd samt med tillsändande afwen tillräcklig suceurs". Om 

 huru stor denna „suceurs" skulle vara, borde sändebuden 

 emellertid tala endast i allmänna ordalag och ej förklara sig 

 i detalj 1 ). 



„Författningen" borde för öfrigt blifva rent defensiv !), 

 och den ömsesidiga förbindelsen „vara och bestå, ända tils 

 det allmänna fredsslutet blifvit bragdt till beständig effekt och 



1 ) Den skulle i alla fall blifva „nicht anders dan nach eines jeg- 

 lichen anläge, darinnen er beim Köm. Reich nach dem Römerzugh ge- 

 funden wirdt . . ." Anförarskapet skulle tillkomma den, „in dessen Lan- 

 den die conjunetio der Gelegenheit nach geschehen möchte". 



1 ) . . . „mit nichten dahin gezogen und erstrecket werden, da ei- 

 ner was offensive vornehmen würde, es geschehe dann uff vorgehende 

 ausstrücklich placitirte und alls dan von Neuen richtig abgeredete Be- 

 liebuns:". 



