109 



heimalliansen hufvudsakligen ett „interimsvärk", en förbere- 

 delse för att reorganisera kretsen. Det sistnämda blef från 

 nu deras förnämsta sträfvan. 



Hildesheimalliansen har icke häller saknat sin betydelse 

 i Tysklands politiska lif, ehuru dess trupper aldrig tågat i 

 fält. Man såg i den samma en partibildning, som „represen- 

 terade ett kompakt sammanhang af företrädesvis protestan- 

 tiska länder från mynningarna af Weser och Elbe till långt 

 in i mellersta Tyskland". Att Sverge var den ledande mak- 

 ten i förbundet, ansåg man i allmänhet som själffallet icke 

 blott för dess föregåenden och dess konungakrona, utan 

 äfven för dess faktiskt betydande territoriala maktställning 

 vid Elbe och Weser. Och man förutsatte, att den svenska 

 drottningen vid sitt medlemsskap i det samma liksom bakom 

 det understöd hon skänkte ständernas defensionsplaner i öfra 

 Tyskland knöt förhoppningar om vidare utvidgning af sitt 

 inflytande och sin makt och planer på förväi'kligande af samma 

 idéer, som Sverge kämpat för i trettiåriga kriget och under 

 westfaliska fredskongressen l ). I öfra Tyskland lyckönskade 



*) Att man i det habsburgska lägret byste sådana misstankar, 

 är gifvet. Äfven på brandenburgskt ball uttalas de ofta. Konflikten med 

 Sverge i Pommern gaf ju dem här riklig näring — utom att påmin- 

 nelserna om faran för Sverges hänsynslösa politik med fördel kunde 

 användas som motivering för det djärfva spelet i kurfurstens egen. 



I den tyska historiska literaturen har man obetingadt — och 

 utan någon kännedom om de svenska källorna — tillegnat sig den 

 uppfattning, att drottning Kristina vid sitt inträde i Hildesheimallian- 

 sen dolde vidtgående och ärelystna planer, samt att Sverge gjorde 

 anspråk på att vara förbundets ledande makt. „Die Führerschaft in 

 diesem Bunde beanspruchte natürlich die Königliche Macht, und nie- 

 mand schien sie ihr streitig machen zu wollen oder zu können", skrif- 

 ver Erdmanns dörff er (Graf Waldeck. 154; Jfr. 170, 192; Oncken, Welt- 

 geschichte, 138). „Desto rühriger war 11 , utropar Droysen, „die Krone 



