119 



den och hela dess ställning i de europeiska makternas krets, 

 men i samma stund funnit, att en sådan uppgift icke mera 

 var hennes x ). Ett betydelsefullare inlägg i de rörelser, om 

 hvilka här är fråga, har hon icke vidare gjort. I drottnin- 

 gens rikspolitik i allmänhet blef det intet allvar af den ifver 

 hon lade i dagen att fullfölja kretsdagsprogrammet i Lüne- 

 burg. Och i motsats mot hvad man kunde vänta af den 

 glädje hon yttrade öfver resultatet af förhandlingarna pä de 

 nedersachsiska furstarnas sammankomst, fick hennes regering 

 i Stade för framtiden i sitt förhållande till medkretsstän- 

 derna och furstarna i norra Tyskland sköta sig nära nog på 

 egen hand — och sköta sig så godt den kunde: i januari 

 1653 afied kansler Stucke, och kanslersämbetet besattes efter 

 honom icke ånyo 2 ). Men i bjärtaste kontrast med de lofvande 



') Jfr. hennes instruktion för riksdagsgesandterna följ. kap. 



-) Kansler Stucke kade, innan han inträdde i drottning Kristi- 

 nas tjänst, varit chef för härtig Georgs af Calenberg regering (Köcher, 

 Si not i). Man är också frestad att stundom finna kanslerns tillmö- 

 tesgående mot hraunschweigarna i underhandlingen med dem nog stort 

 (jfr. Karl Gustafs uttalande om honom följ. kap.). Flere af dem, som 

 kommo i heröring med Stucke under hans tjänstgöring i Stade, sär- 

 skildt Salvius och Eosenhane. hafva emellertid afgifvit synnerligen 

 vackra omdömen och eftermälen om honom. ^Skulle Stucke uppsäija 

 sijn tienst veet jagh icke hwarest man skulle finna hans lijke igen", 

 skrifver den förre (Salvius — Gyllenklou [A. S.] 6 sept. 1651). Synnerli- 

 gen är han, säger Rosenhane, „i det som K. M:ts tjänst angår, så ifrig 

 och så tenax, att han utan anseende till någon person disputerar minu- 

 tissima" Zetterqvist, 183 not 4). Det hastiga dödsfallet med kansler 

 Stucke, heter det senare, „kommer mäkta illa till pass för H:s K. M:ts 

 tjänst härate, emedan ingen är förhanden så informerad i landsens och 

 kretssakerna synnerligen uti den controversia med staden Bremen" . . . 

 (Eosenhane — A. O. [A. S.] 15 jan. 1653). Man fäste sig som synes 

 hufvudsakligen vid Stuckes förtjänster om den bremiska frågan. Karl 

 Gustaf bedömde honom från annan synpunkt. 



