126 



Redan innan Kristinas skrifvelse hann ankomma, hade 

 äfven Fredrik Wilhelm själf genom sin representant Matteus 

 Wesenbeck vändt sig till den bremiska regeringen med anhållan 

 om understöd för godtgörelse för händelserna i Westfalen. 

 Och Wesenbeck talade i kurfurstens namn icke blott for en 

 „konvokation af de evangeliske, utan för att anställa en för- 

 trolig korrespondens". Särskildt framhöll han kurfurstens 

 benägenhet att inträda i Hildesheimalliansen 1 ). 



Wesenbeck värfvade här för den unionsidé, som höjer 

 sig öfver alla de tyska ständernas federativa sträfvanden på 

 denna tid genom sin storhet i anläggning och sin historisk- 

 politiska betydelse, nämligen den brandenburgska unionspla- 

 nen. Dess upphofsman var Georg Friedrich von Waldeck, 

 som under hösten 1653 vunnit det bestämmande inflytandet 

 bland kurfursten Fredrik Wilhelms rådgifvare. 



Waldecks eröfring af kurfurstens förtroende blef likty- 

 dig med en systemförändring i den brandenburgska politiken 

 af genomgripande art. Hittils hade den bestämts af nog- 

 grann hänsyn till hofvet i Wien; nu blef lösen bestämd op- 

 position mot de äregiriga planerna hos det habsburg-katolska 

 kejsardömet. I sammanhang härmed framträder för Wal- 

 deck tanken att i stället för den förfallna riksförfattningen 

 med det österrikiska kejsaredömet i spetsen sätta ett fritt 

 förbund af tyska stater med den brandenburgska kurfursten 

 som ledare. Närmast tänkte han på de protestantiska stän- 



dragit därtill ansåg man för säkert : „L'armement de ce cercle nous 

 auroit été utile pour plusieurs considerations : mais l'Empereur qui 

 auvoit les mêmes raisons pour le craindre que nous avons pour le sou- 

 haiter, a fait tous ses efforts pour l'empêcher" . . . Vautorte — de Bri- 

 enne 20 nov. 1653. Négoc. secr. III. 615. 



}) Königsm. och Erskein — K. M. 26 nov. 1653. [A. S.] Uric, 

 u. Acten, VI. 480. 



