129 



sig dock Waldeck, såsom naturligt var, i Sverge böra se en 

 rival för realiserandet af sina planer x ). 



Redan midt under konfliktens dagar hade det i alla fall 

 icke felats ansatser till ett närmande 2 ). Och just vid samma 

 tid, som kurfursten försökte knyta de första förbindelserna i 

 Stade, redde sig t. o. m. drottning Kristina att erbjuda Fredrik 

 Wilhelm ett förbund. I medlet af november utfärdades i sådan 

 afsikt instruktion 3 ) för regeringsrådet i Pommern, Johan Niko- 

 demi-Lillieström. Det fans ju numera intet öfrigt, heter det i 

 den, hvilket „en fullkomlig vänskap" mellan de båda makterna 

 kunde hindra eller removera; det hade blifvit drottningen be- 

 rättadt, att äfven kurfursten själf hade god inklination till 

 en sådan samt att hans sändebud till henne redan voro 

 under vägen. Under sådana förutsättningar borde Lillieström 

 närmare sondera de brandenburgska planerna. För sin egen 

 del har Kristina, efter hvad det synes, med sitt närmande 

 hufvudsakligen afsett att få säkerhet för sina pommerska 

 länder för ett möjligt anfall från Polen och att förbereda ett 

 eventuelt införlifvande af Hinterpommern — till hvilket den 

 svenska kronan efter den brandenburgska ättens utgång hade 

 arfsrätt — med Sverge. Mellan drottningens och kurfur- 





J ) Se t. ex. hans skrifvelse till Wesenbeck (17) 27 jan. 1654. 

 Urk. u. Acten, VI. 504 f. 



2 ) Jfr. för ett tidigare anbud från svenskt håll. Droysen, III. 

 2. 17; författarens motivering för Sverges närmande förefaller dock 

 tämligen godtyckligt vald. Från brandenburgskt håll kontesterade man 

 redan i januari 1653 under underhandlingen om gränsregleringen 

 i Pommern, det kurfursten på det högsta önskade att träda „i be- 

 ständig god vänskap" till Sverge. Protokoll öfver gränskommissionens 

 förhandlingar 29 dec. 1652; bilaga till Forbus', Lillieströms och Schwa- 

 lenbergs — K. M. 4 jan 1653. [A. S.] 



s ) R. E. — Lillieström 7 nov. 1653. [A. S.] 



9 



