146 



anledts af behofvet att säkerställa riksfreden, skulle finna 

 förespråkare äfven i Kegensburg x ). 



Vid årsskiftet 1652 — 1653 hade man i gränstrakterna 

 vid Rhen att klaga öfver nya våldsamheter. Vid Mosel, Saar 

 och mellersta Maas i trakterna af Venn och Eifel fick man 

 trots freden pröfva alla krigets fasor. Förhållandena voro 

 de samma om icke värre än under åren efter freden, då 

 man i Nürnberg och Frankfurt försökte finna en lösning på 

 det svåra problemet att skydda riksgränsen för fiendens an- 

 fall. Riksdagens ordinarie sessioner vidtogo först i juni 1653, 

 sedan drottning Kristina gifvit efter i tvisten med Branden- 

 burg i Pommern och kejsaren genom ett induit för den fe- 

 lande investi turen beviljat Sverge säte och stämma bland 

 ständerna; intill dess kunde endast extraordinarie samman- 

 komster af representanterna inom de skilda kollegierna äga 

 rum. Redan i början af februari 1653 såg sig emellertid 

 Maximilian Henrik nödsakad att föranleda en konferens af 

 de kurfurstliga sändebuden i Regensburg just i anledning 

 af excesserna vid västgränsen. De lothringska trupperna 

 sökte vinterkvarter i biskopsstiftet Lüttich, hvilket tillhörde 

 hans mäktiga patriarkat, spanjorerna understödde dem med 

 trupper, vapen och ammunition, och prinsen af Condé nal- 

 kades med sina skaror i oroväckande närhet. I kölnar- 

 nas klagomål instämde representanterna för Karl Kaspar (von 

 der Leyen), kurfursten af Trier, som i februari 1652 efter- 



*) „Veruntamen". stadgade fredsinstrumeiitet uttryckligen, „si 

 neutro horurn modorum (de i det samma föreskrifna fredliga medlen) 

 intra spatium triam annorum terminetu rcontroversia, teneantur omnes et 

 singuli hujus Transactionis consortes, junctis cum Parte laesa consiliis 

 viribusque arma suinere ad repellendam injuriam a passo rnomti, quod 

 nee amicitae nee juris via locum invenerit: salva tamen de caetero" 

 etc. I. P. O. XVII § 6; I. P. M. § 116. 



