147 



trädt Filip Kristoffer; ty äfven i hans land hade fienden gjort 

 en påhälsning. Och de kurpfalziska gesandterna påminde 

 om, huru nära faran de stodo. De lothringska garnisonerna, 

 i Homburg och Landstuhl hade redan börjat försätta kur- 

 furstens länder i kontribution. Hvad som i dag hände i 

 Lüttich, kunde i morgon vederfaras ett annat af rikets stän- 

 der, erinrade kölnarna, tilläggande en bitter påminnelse, om 

 att ingen „författning" fans, och en uppfordran, att kretsarna 

 ovillkorligen borde understöda hvarandra l ). 



Med de stora anspråk, som man samlades i Regens- 

 burg, kunde de klagande med skäl vänta att det ändtligen 

 skulle skridas till tillbörliga mått och steg mot fienden. Men 

 riksdagen började under dåliga auspicier — och uppfylde en- 

 dast till en försvinnande liten del de förhoppningar man stälde 

 på den. Wienerpolitikens afsikter gingo ut på att splittra 

 och behärska församlingen, och den arbetade med bästa fram- 

 gång. Rösterna i kurfurstekollegiet — äfven de klagandes, 

 så långt de härskande missförhållandena medgåfvo, — gingo 

 mer eller mindre i kejserligt ledband. Johan Georg af Sach- 

 sen undvek som förut hvarje steg, som kunde väcka anstöt 

 i Wien. Äfven kurfursten af Pfalz lät sig nu angeläget vara 

 att hålla sig i godt förstånd där. Och den brandenburgska 

 politiken höll sig ännu vid denna tid, om också icke vissa 

 differenspunkter saknades, i hufvudsak i linje med kejsarens 

 önskningar. T. o. m. af Johan Filip af Mainz, som under 

 förhandlingarna i Nürnberg stått i bestämdaste opposition mot 

 Österrike och gått främst i försöken att förvärkliga idén om 

 en sammanslutning och beväpning af ständerna, var vid denna 



') Urk. u. Acten, VI. 171—72. Broysen, III. 2. 72. För de 

 lothringska truppernas härjningar i de nederländska gränstrakterna se 

 Aitzema, Saken van Staet en Oorlogk. VII. 834 ff. 



