150 



väntat det, nämligen från Spanien. Den spanska ambassa- 

 dören i Regensburg icke blott gillade dem, förklarade ban, 

 utan han önskade, att „författningen skulle blifva generell", 

 och att hela riket skulle bilda en armé „för gemensamt för- 

 svar i kraft af generalgarantin" 1 ). Det hela var naturligt- 

 vis endast ett försök att vända rörelsen till kejsarens förmån. 

 Från protestantiskt håll gjordes åtskilliga invändningar mot 

 det samma. Det var nog icke från Wien och Madrid, som 

 ett sådant förslag skulle komma, om det skulle väcka för- 

 troende. 



Wienerhofvets inskridande mot härtigen af Lothringen 

 lände det icke häller till någon vidare ära. Härtigen förkla- 

 rade sig beredd att efterkomma kejsarens uppmaning, men 

 tillade, att han naturligtvis icke kunde utrymma de tyska 

 länderna utan skadeersättning; hans sändebud i Regensburg 

 ägde att närmare öfverenskomma om denna med kejsare och 

 riksständer. Sommaren 1653 började så en rad underhand- 

 lingar mellan representanten för härtigen-äfventyraren utan 

 härtigdöme och land och den högtidliga församlingen af ty- 

 ska furstar med kejsaren i spetsen 2 ). Trier och Köln gjorde 

 sig all upptänklig möda att ändtligen få frågan löst. De 

 hotade att afhålla sig från hvarje omröstning på riksda- 

 gen, till dess man öfverenskommit om en lämplig Satisfaktion 

 för härtigen eller fått en „författning" till stånd. „Men det 

 går in genom ena örat och ut genom det andra", skrifver 

 från Regensburg den brandenburgska gesandten Blumenthal. 

 „Penningar vilja ständerna icke bevilja, och för kretsförfatt- 



1 ) Négoc. secr. III. 558 ; 577. 



2 ) Négoc. secr. III. 558 och flerstädes. Urk. u. Acten, VI. 267 f. 

 291, 295 och flerstädes. Erdmannsdörffer, Graf Waldeck. 162 ff. Erd- 

 mannsdörffer-Oncken, 182 ff. 



