152 



Man kunde icke mera stå likgiltig inför dessa klago- 

 mål. Kejsaren uppbådade hjältemodigt fem af rikets vapen- 

 lösa kretsar till de förtryktes understöd 1 ), och kurfurstarna 

 af Mainz och Trier sände värkligen ett mindre antal trupper 

 till Lüttich. Äfven rikskollegierna ansågo sig emellertid 

 åtminstone formelt böra antaga sig de anfallne. I decem- 

 ber 1653 och januari 1654 upptogos de tre kretsarnas och 

 kurfurstens memorial till diskussion. De flesta både katoli- 

 ker och protestanter förklarade sig ej instruerade och rådde 

 till fredlig underhandling. Till kölnarnas invändning, att den 

 „fredliga underhandlingen" ledt till intet resultat, att en 

 annan utväg dock måste väljas, och att sändebuden funno 

 ingen annan än „en författning" — ty så skulle kejsarens 

 och rikets respekt bäst bevaras, — lofvade man ändtligen i 

 furstekollegiet taga frågan till ny diskussion på grund af 

 hemifrån väntade instruktioner, så vida ej den fredliga un- 

 derhandlingen skulle åstadkomma åsyftad värkan. Samma 

 beslut fattades något senare i kurkollegiet 2 ). 



Så obetydligt än resultatet var, lågo dock förhållandena 

 betydligt annorlunda nu, än då frågan togs upp ett år tidi- 

 gare. Från tvänne håll rönte de klagande under diskussion 

 i kollegierna denna gång bestämdt understöd: från Branden- 



-■© 



burg, där den politikförändring nyss försiggått, som följde 

 med grefve Waldecks trädande i spetsen för regeringen, och 

 af braunschweigarna, hvilka vid denna tid med förnyad ifver 

 upptogo kretsreorganisationsplanerna iNedersachsen, och hvilka 

 med oförstäld glädje hälsade den nya bundsförvanten i sin 

 antihabsburgska rikspolitik 3 ). Hvad Maximilian Henrik själf 



1 ) Köcher, 133. not 7. 



2 ) v. Meiern, Acta coniitialia. I. 686 if., 694 f., 816 f. 



3 ) Köcher, 111—12. 



