166 



blifvit tillfångatagen 1 ). Faran minskades visserligen här- 

 igenom i någon mån, men den upphäfdes icke. Redan under 

 mars månads lopp sågo sig kölnarna nödsakade att i tvänne 

 memorial 2 ) till riksdagen ånyo framhålla nödvändigheten af 

 en sammanslutning af ständerna för gemensamt försvar med 

 en klagan, att de franska, spanska och lothringska trupperna 

 voro samma landsplåga som förut. „De flesta af ständerna 

 tro nu", skrifver Blumenthal till Waldeck i början af mars 

 1654, „att faran är öfver, utom vi, kölnarna och braun- 

 schweigarna, och vi förblifva bestämdt vid beväpningen af 

 kretsarna" 3 ). 



Den lifliga agitationen blef slutligen wienerhofvet för 

 stark. Efter fåfänga försök att afböja deliberationerna om 

 en förbättring af exekutionsordningen och öfvertyga stän- 

 derna, om att en författning af kretsarna var onödig 4 ), gjorde 

 man från habsburgskt håll ånyo ett försök att bemästra den 

 stigande rörelsen genom att ställa sig i spetsen för den 

 samma — eller man ville åtminstone ännu en gång visa, huru 

 angelägen man var att uppträda som de förtryktes beskyd- 

 dare 5 ). Den 20 mars 1654 hemstälde Volmar i riksdagen, 

 med vidlyftigt framhållande af hvad kejsaren gjort för att 

 befria riket från de lothringska öfverfallen, om det ej vore 



J ) Se ofvan p. 4. 



2 ) v. Meiern, Acta comitialia. I. 886, 1017; Négoc. secr. III. 672. 

 Diskussionen om mein, se Droysen III. 2. 101. 



3 ) UrJc. u. Acten, VI. 420. 



4 ) Köcher, 125; „wirdt aber von den wenigsten angenommen", 

 tillägga B. och Bohle i sin relation i frågan till Kristina; källa följ. not. 



s ) Så trodde åtminstone B. ock Bokle; deras rel. — K. M. 16 

 mars 1654. [A. S.] 



