169 



lingarna och få slut på riksdagen, där man tydligare och 

 tydligare visade sig vilja inskränka kejsarens auktoritet. Re- 

 dan den 1 april förklarade Volmar i furstekollegiet, att man 

 väl icke, då ju det „lüttichska väsendet" numera blifvit bi- 

 lagdt, längre behöfde uppehålla sig med frågan om beväp- 

 ningen — „punctus securitatis", som man äfven kallade den. 

 Den österrikiska propositionen af den 20 mars gaf emel- 

 lertid god anledning att ändtligen bringa en ordnad behand- 

 ling af frågan om riksbeväpningen till stånd. På initiativ från 

 bajerskt håll tillsattes för att förbereda den samma en de- 

 putation af lika antal katolska och evangeliska medlemmar, 

 representerande rikets olika kretsar och valda ur alla de tre 

 rikskollegierna. Ur kurfurstekollegiet utsagos till den samma 

 Mainz, Bajern, Sachsen och Brandenburg; ur furstekollegiet 

 Österrike, Burgund, Salzburg, Bajern *■), Bamberg, Worms, 

 Kostnitz, Münster, Osnabrück och Hildesheim på katolsk 

 sida samt Magdeburg, Simmern, Bremen (Sverge), Alten- 

 burg, Weimar, Culmbach, Braunschweig- Wolfenbüttel, Hessen- 

 Kassel, Minden och Wurtemberg på evangelisk; städernas 

 kollegium biträdde med representanter för Köln, Regensburg, 



1 ) Bajern var (liksom för öfrigt under en eller annan form de 

 flesta af de öfriga kurfurstarna) representeradt äfven i furstekollegiet. 

 Det synes som om man särskildt vis à vis Bajern — hvilket ju egent- 

 ligen bort förlora sin röst i furstarnas kollegium, sedan det genom för- 

 värfvandet af kurvärdigketen inträdt i kurfurstarnas — gifvit rum för 

 det åskådningssätt, att kurvärdigheten följde med Öfra Pfalz och egent- 

 ligen icke inbegrep härtigdömet Bajern såsom sådant. För frågan om 

 representationsrätten i furstekollegiet se af nyare uppsatser Domke, 

 Die Virilstimmen im Reichfürstenrath von 1495 — 1654 (Untersuchungen 

 z. deutschen Staats- und Rechtsgeschichte, herausgeg. von Gierke XI. 

 1882). 



