193 



siska kretsuppbådet skulle stiga till 600 man ryttare och 

 2,146 fotsoldater. Det var betydligt mindre, än hvad braun- 

 schweigarna hoppats; och äfven i dispositionen öfver den 

 skulle de för framtiden vara strängt bundna af den utländska 

 kronan. Den celliske ståthållaren Schenck klagade bittert 

 för Oxenstierna, öfver att den viktiga frågan om beväpningen 

 så litet låg ständerna om hjärtat; kretsen borde dock utan 

 olägenhet kunna underhålla en truppstyrka af 10,000 m. 1 ). 



I praktiskt afseende blef det i alla fall tämligen likgiltigt, 

 om kretsmilisen var så eller så stor; — ett värkligt uppbåd 

 af den samma kunde äfven denna gång icke fås till stånd. 2 ). 



Om försöken att genomföra kretsbeväpningen mötte 

 stora svårigheter redan i nedersachsiska kretsen, så hade man 

 ännu mindre utsikt att kunna realisera dem i den öfversach- 

 siska. Hufvudmassan af kretsens territorium var deladt mel- 

 lan kurfurstarna af Brandenburg och Sachsen. Rivaliteten 

 mellan dessa tvänne ungefär lika mäktiga ständer hade städse 

 förlamat kretsens politiska betydelse. Blott i de sällsynta 

 fall, då de båda kurfurstarna sträfvade för ett gemensamt mål, 

 kunde kretsdagen möjligen blifva ett medel för dess upp- 

 nående; nu gick Johan Georgs af Sachsen politik en- 

 sidigt i kejserligt ledband och den brandenburgska i bestämd 

 opposition mot hofvet i Wien. Genom westfaliska freden 

 hade äfven Sverge med Vorpommern och en del af Hinter- 

 pommern blifvit ett af kretsens ständer. Gränstvisten med 

 Brandenburg skärpte ytterligare konflikten inom den. Och 

 af den svenska konungen hade man ju icke att räkna på 

 mycket understöd för kretsbeväpningsplanerna. Altsedan 1649 

 hade icke häller någon kretsdag sammanträdt; och den, 



1 ) B. O. — K. M. 15 nov. 1654. [A. S.] 



2 ) Urk. u. Acten, VII. 659. 



13 



