201 



Tyskland, om hvilka här är fråga, närmast varit att arbeta 

 Brandenburg och Braunschweig i händerna. Och farhågan 

 låg framför alt nära till hands, att en väpnad sammanslut- 

 ning af ständerna särskildt i norra Tyskland — till riksfredens 

 försvar, d. v. s. äfven för att förhindra genomtåg och värf- 

 ningar — kunde blifva konungen hinderlig vid det företag, 

 som numera främst upptog hans sinne. 



På riksdeputationsdagen spelade frågan om riks- och 

 kretsbeväpningen ingen betydande roll, så mycket än Bran- 

 denburg och de braunschweigska härtigarna försökte fram- 

 hålla nödvändigheten af en sådan 1 ). Det blef klarare och 

 klarare, att man måste söka en annan bas för sin säkerhet 

 än den, som rikets kretsförfattning gaf, och en annan grund- 

 val för en federativ beväpning än den enskilda kretsen, där 

 stridiga intressen ofta söndrade kretsförvanterna från hvar- 

 andra och hindrade hvarje enig samvärkan af dem. I Hildes- 

 heimalliansen hade man anvisat den rätta vägen och framför 

 alt i den brandenburgska unionsplanen. 



Parallelt med försöken att upplifva kretsförfattningen, 

 dref man i Berlin oförtrutet och i främsta rummet på reali- 

 serandet af den samma. Och arbetet började krönas med 

 framgång. I juli 1654 undertecknades mellan Brandenburg 

 och Köln ett protokoll, i hvilket man öfverenskom om ömse- 

 sidigt understöd; i september förnyades och utvidgades för- 

 bindelsen. Samtidigt fick man till stånd en konvention med 

 Hessen-Kassel af likartadt innehåll. Och ett halft år efter 

 det kretsdagarna i Braunschweig och Leipzig gått till ända, 

 kom slutligen äfven underhandlingen mellan Brandenburg och 

 de braunschweigska härtigarna till afslutning i ett defensiv- 

 förbund af den 29 juli 1655. Till norm för förbundsfördraget 



*) Se exempelvis Urjc. u. Acten, VII. 560, 670. 



