209 



vändt sig till kejsaren med en skrifvelse, i hvilken han med 

 hänsyn till „de oroväckande förhållandena och de i hela Eu- 

 ropa rasande krigen" samt „faran af att riket skulle indra- 

 gas i dessa krig" föreslagit, „att H. Keiserl. M:t skulle enas 

 med båda kurfurstarna af Bajern och Sachsen om en när- 

 mare sammanslutning, hvartill äfven han å sin sida vore be- 

 nägen". 



Det kan vara tvifvel underkastadt, om Johan Filips 

 förslag var fullt allvarligt menadt — möjligen afsåg det en- 

 dast en sondering; men det behöfver icke sägas, att man i 

 Wien gärna lyssnade till det samma. Det öppnade ju ändt- 

 ligen för kejsarhofvet en utsikt att framgångsrikt kunna lägga 

 band på de rörelser i riket, hvilka man så länge förgäfves 

 sökt bekämpa och i hvilka man såg den största fara. Där- 

 till kom, att kejsaren mottog Johan Filips proposition vid en 

 tidpunkt, då han mera än någonsin var i behof af riksfur- 

 starnas och den inflytelserika ärkekanslerns stöd. Hans äldre 

 son Ferdinand, hvars val till romersk konung han med de 

 största uppoffringar genomdrifvit, hade kort förut — i juli 

 1654 — bortrykts af döden. Det gälde att börja det svåra 

 arbetet att säkerställa det habsburgska husets seklergamla 

 tronföljd ånyo, denna gång för den enda återstående yngre 

 sonen Leopold Ignatius. 



På sommaren 1654 skred wienerregeringen att sondera 

 de båda kurfurstarna af Sachsen och Bajern angående Johan 

 Filips förslag, och på hösten infann sig Volmar vid ärke- 

 kanslerns hof för att närmare lägga råd om det planerade 

 förbundet. Men det visade sig snart, att man icke kunde 

 komma öfverens *). 



Midt under förhandlingarna med kejsarhofvet mottog 

 således Johan Filip de westfaliska och kurrhenska furstarnas 



*) Pribram, Beitrag zur Geschichte des Rheinhundes. 70 ff. 



14 



