210 



proposition. Han förklarade sig genast beredd att gå deras 

 önskan till mötes *). Förbundet i Köln vände åtminstone 

 nominelt icke sin spets mot kejsaren; och äfven om Maxi- 

 milian Henrik fortfarande stod i spändt förhållande till hof- 

 vet i Wien 2 ), så torde å andra sidan pfalzgrefven t. o. m. 

 haft planer på att få äfven denne till medlem af det samma 3 ). 

 Johan Filip kunde därför väl ställa sig i förbindelse med de 

 allierade, äfven om han för tillfället hade aldrig så starka 

 österrikiska sympatier. Det räkte emellertid icke länge, in- 

 nan den nya alliansen just genom hans invärkan fick en an- 

 nan tendens. 



Hvarken för sig själf som medlem af förbundet eller 

 för förbundet i allmänhet kunde Johan Filip vänta någon 

 stor framtid, om kejsaren ingick i det samma. Både genom 

 sin makt och sin ställning i riket måste denne komma att in- 

 taga ledarplatsen i det och öfverflygla alla andra. Ovillkor- 

 ligen skulle dessutom kurfursten genom ett sådant förbund 

 ådraga sig de protestantiska furstarnas hat och möjligen 

 Frankrikes hämd. Men framför alt: på hösten 1655 spordes 

 ånyo om vidlyftiga rustningar i de kejserliga arfländerna. 

 Till en början förutsatte man möjligheten, af att kejsaren 

 förberedde ett infall i Polen, men snart blef det tydligare 

 och tydligare, att han äfven nu afsåg ett understöd för span- 

 jorerna mot fransmännen 4 ). Faran låg nära, att kriget skulle 

 väckas till lif igen mellan Frankrike och Österrike, att dess 

 låga med ökad styrka skulle härja länderna i västra Tysk- 



1 ) Joachim, 44. 



2 ) Arndt, 569; Joachim, 61 not 3. 



3 ) Joachim, 44. Jfr. för biskopen af Münster 43. 



4 ) Thurloe, III. 749. Jfr. Thurloe, IV. 94. Kleine — K. M. 

 Wien 12 sept. 1655. [A. S.] Joachim, 92 not. 



