214 



bindeisen, utan på att intaga samtliga medlemmar af Hildes- 

 heimalliansen, d. v. s. äfven Braunschweig och Sverge. I 

 sammanhang härmed riktade man sina blickar äfven på det 

 det braunschweigska huset närastående Brandenburg *). Å an- 

 dra sidan träder man från de allierades sida i förbindelse med 

 Frankrike. Så stod man — för såvidt det gälde det stöd 

 man i utlandet sökte för förbundet — vid Johan Filips grund- 

 idé af år 1650 i något vidgad form. 



Ryktena om kurfurstens vidtsväfvande förhandlingar, i 

 synnerhet hans plan att i sitt förbund intaga Sverge och 

 Brandenburg, förskräkte naturligtvis hofvet i Wien. Kejsar 

 Ferdinand gjorde upprepade försök att tränga sig på de al- 

 lierade, men Johan Filip visade sig alt mindre böjd att in- 

 låta sig med honom, tils kurfursten slutligen, i augusti 1656, 

 tillbakavisade wienerhofvets närmelseförsök på ett sätt, som 

 tils vidare gjorde alla förhandlingar mellan honom och kej- 

 saren omöjliga 2 ). 



En utvidgning af den art Johan Filip ville gifva för- 

 bundet oroade emellertid icke blott kejsaren, utan äfven 

 kurfurstens egna allierade. Anknytningsförsök och anknyt- 

 ningar mellan enskilda af de förbundne och Tysklands pro- 

 testantiska makter — äfven Sverge och Brandenburg — hade 

 ju ingalunda felats förut; men denna gång var det just far- 

 hågorna för dessa makter, som gifvit den första anledningen 

 till alliansen; och dessa farhågor hade snarare ökats än 

 minskats. 



Karl Gustaf hade icke minskat sina trupper vid nedre 

 Elbe och Weser, sedan kriget med Bremen afslutades i de- 

 cember 1654, utan tvärtom ökat dem 3 ). Och hvarje under- 



») Joachim, 147. 152. 



*) Pribram, 76 ff., 82 ff. Jfr. Joachim, 106 ff. 



3 ) ürlc. u. Acten, VI. 641—42. Pufendorf, Carol. Gust. I. § 42. 



