217 



redogörelser under hösten 1655 för de hårda villkor, som 

 Karl Gustaf förelade kurfursten, vakte ny oro 1 ). Under lop- 

 pet af 1656, då konungen och kurfursten opererade i polska 

 kriget såsom bundsförvanter, slog dess låga redan, om ock 

 endast tillfälligt, in öfver rikets gräuser. 



Med sådana makter skulle man således inlåta sig i för- 

 bund! 



Johan Filip har ingalunda varit blind för de faror, som 

 hotade af en förbindelse med Sverge och Brandenburg. Det 

 torde icke vara för mycket sagdt, att hans hållning i allians- 

 frågan gentemot Karl Gustaf och Fredrik Wilhelm står i 

 bestämdt samband med skickelsernas växling på krigsskåde- 

 platsen fjärran i Polen. Han hoppades emellertid just genom 

 alliansen binda dem i riksfredens och ständernas intresse och 

 genom dem äfven Österrike i fredens. Och det var nu en 

 gång hans idé, att det tyska fursteförbundet utan ett stöd af 

 Europas stormakter skulle blifva af föga betydelse. Främst 

 hade i alla fall kurfursten sina blickar riktade på det ömse- 

 sidiga läget i Paris och Wien. Det var af ett krig mellan 

 Österrike och Frankrike, som den största faran hotade för 

 honom. Alt eftersom utsikten till ett sådant krig tilltog, 

 har hans ifver att stärka alliansen med makterna ur det 

 anti-österrikiska lägret vuxit. 



Och krigsfaran blef i själfva värket större och större 



III. 2. 150; Urk. u, Acten, VII. 415 if. Dels för att motarbeta Fre- 

 drik Wilhelms bearbetningar sändes Sten Bielke till Dresden och Wien. 

 (Instr. R. R. juli 1655 odat.) P:s analys (Carol. Gust. II. § 71) upptager 

 tillsatser, antagligen ur senare order till Bielke. Förf. tyckes äfven 

 haft tillgång till skrifvelser från B. under dennes ambassad. Veterli- 

 gen återstå numera inga sådana i A. S. 

 l ) Urk. u. Acten, VII. 658. 



