219 



indraga de främmande utländska krig, i hvilka de voro stadda. 

 Skulle kronan Sverge visa sig benägen att biträda, tillade 

 kurfursten i sin skrifvelse till de allierade, behöfde man ju 

 ej förfara annorlunda mot den, än man förfarit i Hildes- 

 heimalliansen ; förmodligen skulle den ej häller göra anspråk 

 på mera, än den kunde pretendera såsom kretsstånd i neder- 

 sachsiska kretsen x ). 



Ännu stodo Johan Filips medallierade icke att vinna 

 för hans förslag. Mot Braunschweigs och Kassels intagande 

 hade man ingenting, men så mycket mèra mot hvarje an- 

 tydan om Sverges och Brandenburgs. Senare på våren 

 gåfvo visserligen pfalzgrefven och på sommaren biskopen af 

 Münster halft med sig, men kurfursten af Köln, retad ge- 

 nom rangtvister med Johan Filip om presidentskapet i för- 

 bundet 2 ), förblef hårdnackadt vid sin fordran, att alt, som 

 i inbjudningsskrifvelsen hänsyftade på Hildesheimalliansen, 

 skulle strykas. Förgäfves försökte Johan Filips kansler Boy- 

 neburg att öfvertyga medkontrahenterna, om att det vore 

 mycket farligare att icke upptaga Sverge än att stå i för- 

 bund med det och att „bella jam coepta et illata alteri" 

 såsom Karl Gustafs mot Polen icke hörde till den afsedda 

 „fredsförfattningen" 3 ). Mainzarna måste för denna gång gifva 

 vika. I medlet af juli omredigerades skrifvelsen, så att alla 

 ,,anstötliga" ställen, det vill säga alla ställen i den samma, 

 som hänvisade till Sverge och förbundet i Hildesheim, ut- 

 lämnades 4 ). 



Om pluraliteten af de allierade visade föga lust att 



*) Köcher, 222, 702 ff., analys hos Joachim, 153—54. 



2 ) Pribram, Rheinbund. 14 ff. 



3 ) Joachim, 155 not. 

 *) Joachim, 161. 



