245 



han skulle ställa sig gent emot honom, särskildt om hvilken 

 hållning han borde iakttaga vid dikterandet af de klago- 

 skrifter, som af den franska representanten inlämnades mot 

 Österrike vid deputationsdagen. Först i slutet af 1656 följde 

 från Karl Gustaf ett retligt svar, som hänvisade till hans 

 instruktion, den där bjöd honom att hafva „instrumentum 

 pacis till rättesnöre" och i allmänhet „konformera sig med 

 de evangeliskes vota" 1 ). Snoilsky å sin sida nämner aldrig 

 under denna tid, att frågan om förbundet varit före mellan 

 Grauel och honom 2 ). 



Under våren 1656 hade emellertid spänningen mellan 

 Johan Filip och Österrike blifvit alt starkare 3 ). Hans ined- 

 allierades afböjande hållning hindrade honom icke att, re- 

 dan kort efter det han i april utfärdat sitt förslag till in- 

 bjudningsskrifvelsen, gifva de braunschweigska och kasselska 

 sändebuden vid deputationsdagen del af det samma 4 ). De 

 sista dagarna i juli har han i Schwalbach — en af de tyska 



J ) K. K. — Sn. 14 nov. 1656. [A. S.] I Snoilskys hållning vid 

 diskussionen om Grauels memorial spåras också en märkbar osäkerhet. 

 Se prot. af 10, 20 febr. 1657, • efter Sn:s af 21 och 23 i samma månad 

 och flerstädes. [A. S.] 



2 ) Jfr. Joachim's antydan 246. — Det kan kanske förtjäna på- 

 pekas, att Karl Gustaf, äfven frånsedt faran att såra Österrike, hade 

 en viss anledning att icke skänka Frankrikes klagomål öfver hjälp- 

 sändningarna åt Spanien bestämdt understöd: För hvarje gång ett re- 

 gemente sändes från de österrikiska arfländerna till Nederländerna el- 

 ler Italien, minskades utsikten, att kejsar Ferdinand skulle inblanda sig 

 i svensk-polska kriget. Kleihe yttrar flere gånger glada förhoppnin- 

 gar, att understödet till Johan Casimir skulle uteblifva „bevorab bei 

 der so hohen Patronicirung des Spanischen Interesses"; se t. ex. Kleihe 

 — K. M. 21 (31) mars 1656. [A. S.] 



3 ) Jfr. Uric. u. Acten, VIL 671-72. 



4 ) Joachim, 161—62. 



