257 



Med början af det nya året blir Snoilsky vidlyftigare i 

 sina berättelser. Den 20 januari redogör han ånyo för för- 

 bundets afsikt och karaktär, Johan Filips ifver för det samma, 

 särskildt för att få in protestantiska medlemmar, och den 

 ovilja han med anledning häraf ådragit sig vid hofvet i Wien ; 

 ty värket var „förnämligast myntadt för kejsaren". Han om- 

 nämner sedan Heylands förklaring af den 30 december. Upp- 

 repade gånger hade han talat med Badenhausen om allian- 

 sen, och denne hade beklagat sig, öfver att braunschwei- 

 garna så „precipiterat sig" att svara på inbjudningsskriften. I 

 Kassel hade man alltid gått varsamt i frågan och förklarat, 

 att man först borde kommunicera med de öfriga deltagarna 

 i Hildesheimalliansen 1 ). 



Den 24 februari underrättar han, att — ehuru några, 

 i synnerhet den kurkölnska gesandten, funnit sig något illa 



hösten 1656. Joachim, 227. Utan tvifvel var det just farhågorna, att ri- 

 ket genom Sverge och Brandenburg skulle åhvälfvas krig och oro, som 

 vållade tystlåtenheten. Fördraget i Labiau var ingalunda egnadt att 

 minska dessa farhågor — åtminstone icke hos pfalzgrefven. I slutet af 

 december ingåfvo de allierade till riksdeputationen ett memorial, i hvil- 

 ket de med en hänvisning till en af de skrifvelser, som inkommit från 

 nedersachsiska kretsen, å sin sida framhöllo nödvändigheten, af att man 

 ifrån rikets sida skulle vaka öfver, att vid den fred, som nu antagligen 

 skulle slutas i Polen, intet stipulerades, som vore det samma till skada, 

 och att framföralt ingen främmande krigsmakt måtte föras på rikets 

 område eller någon dess undersåte angripas. Eiksdeputationen borde se 

 till, att om sådant angrepp skulle ske, den anfallne kraftigt skulle bi- 

 stås och all oro i tid från riket afvärjas. Joachim, 83—85. „Dieses 

 scheinet wieder eine ziemlich kitzliche Materie zu sein, welche in di- 

 verse weise geträhet werden kann", reflekterar Snoilsky i anledning af 

 memorialet. (Sn. — K. M. [A. S.] 20 dec. 1656). Djupare misstroende 

 mot de allierade har det samma i alla fall icke framkallat hos honom. 

 ') Sn. — K. M. 10 jan. 1657. [A. S.] 



17 



