564 



Ofvanstående framställning af de väderleksförhållanden, 

 med hvilka växlingarna i istäcket vintern 1891—1892 voro 

 förknippade, ger vid handen att 



isläggningen vid våra kuster oftast försiggick under rå- 

 dande högt lufttryck eller neutralt isobarläge, landvindar och 

 lågt eller aftagande vattenstånd, livarvid lufttrycksgradientens 

 riktning växlade mellan NW-SE, N-S, NE-SW,E-WochSE-NW, 



islossningen inträffade under i samband med lågt luft- 

 tryck rådande vindar och högt vattenstånd, då gradientens 

 riktning oftast var S-N, SW-NE eller W-E, 



hafvet vid västkusten, såsom vid Säbbskär, fyldes med 

 drifis vid W-, NW- och N-vindar och då gradierten hade en 

 S-N à W-E riktning, under det att NE- à SE-vindar, betin- 

 gade af gradientens läge i riktningarna NW-SE, N-S, NE- 

 SW eller E-W, förorsakade uppkomsten af öppna rännor så- 

 väl i den fasta som i drifisen, 



vid sydkusten, såsom vid Hangö och Söderskär, rännor 

 och vakar slogo upp parallelt med kusten för NW, N à NE 

 vindar, under det SW- och S-vindar vid Söderskär samt S- 

 och SE-vindar vid Hangö medförde den svåraste packisen. 



o. Den i samband med förevarande ämne stående frå- 

 gan om de orsaker, hvilka samvärka vid gestaltandet af 

 Östersjöns högre eller lägre vattennivå, upptogs ungefär sam- 

 tidigt som den rörande nivåförändringarna i insjöarna eller 

 för omkring tvåhundra år sedan, måhända ännu tidigare, 

 ehuru tryckta underrättelser härom saknas. År 1697, känner 

 man, gjorde en Simon Mattsson sina vattenmärken, hvilka 

 tre år senare blefvo inhuggna och år 1719 utkom Svedenborgs 

 skrift „Om vattnens höjd och fordna werldens starcka ebb 

 och flod", hvilken länkade uppmärksamheten ulligare på för- 

 ändringarna i hafsytans höjd. De stridiga uttalandena härom 

 vid denna tid gälde främst tvistefrågan: vattenminskniug 



