571 



Granskar man förestående uppgifter, finner man att:^ 



lägsta vattenståndet i Bottniska och Finska vikarna in- 

 träffade i mars, i Ladoga redan i januari och februari, medan 

 vattennivån i insjöarna stod lägst i april. Den skenbara 

 motsägelse, som ligger häri, är beroende därpå, att 



vattenminskningen i inlandsvattnen, som i vanliga fall 

 påbörjar omedelbart efter det snösmältningen afslutats och 

 vårfloden upphört i juli, var starkast under sommaren och 

 hösten samt så godt som hade afstannat redan i februari 

 eller mars, i Ladoga redan i januari; 



vårflödet var år 1892 starkast i juni— juli och varade 

 i en stor del af landet två à tre månader eller under maj 

 och juni. Vid nedre loppet af mycket långa vattenstråtar 

 såsom i Saima vid Lauritsala, i Päijänne vid Kalkis kanal 

 och i Näsijärvi vid Tammerfors eller i bassänger med i kli- 

 matiskt hänseende något skiljaktiga tillflödesområden, såsom 

 Ladoga, varade vårfloden något längre, eller maj — juli; 



tillflödet från inlandsvattnen till Östersjön gaf sig till- 

 känna redan i juni och juli, men undantager man Söderskär 

 nådde hafsvattnet i Finska och Bottniska vikarna sin högsta 

 nivå först i september och oktober 1 ); 



höstmaximum i Östersjöns vattenstånd är därför ej en 

 följd framkallad endast af vårtillflödet fråo älfvarna, utan 

 betingas äfven af de rikliga sommar- och höstregnen i juli — 

 september, hvilka värka att vattenminskningen i de inre 

 vattendragen något aftager och att hafsytan stiger ansenligt 

 i augusti— september; 



*) Enligt en af mig utförd bearbetning af de medels limnigrafen 

 i Hangö erhållna vattenståndskurvorna för året mars 1890— februari 

 1891 var Östersjöns medel vattenstånd vid Hangö under hösten 1261, 

 under sommaren 1225, under vintern 1014 och under våren 1010 mm 

 öfver O-punkten. — Lägsta vattenståndet, 926 mm, inföll i maj 1890 

 och högsta vattenståndet, 1452 mm, i oktober 1890. 



