578 



ten. Det öfverkylda vattenlagret bör under gynnsamma för- 

 hållanden kunna erhålla en betydlig mäktighet. Då vattnet 

 är en dålig värmeledare, synes det icke heller vara omöjligt, 

 att vid inträffande töväder det öfversta vattenlagret ånyo kan 

 uppvärmas öfver fryspunkten, under det att de underliggande 

 fortfarande äro betydligt under densamma." Ohållbarheten 

 af detta påstående, såvidt det gäller Östersjön, tyckes mig 

 klart framstå i betraktande af det, som tidigare nämdes rö- 

 rande hafsvattnets fryspunkt och temperaturen för täthets- 

 maximum samt dessas beroende af salthalten. Jag skall se- 

 nare återkomma härtill och vill först i korthet omnämna 

 några af de åsikter, som uttalats rörande denna företeelses 

 uppkomst i vattendrag med sött vatten. 1 ) 



Frågan bragtes till tals redan 1705 af engelsmannen 

 Plot och dennes uppgifter bekräftades litet senare af Hales 

 och andra. Enligt Hales skola sjömännen å Themsen plä- 

 gat iakttaga grundis å bottnen med sina stänger flere da- 

 gar före flodens isläggning och sett iskakorna uppkomma på 

 kant med sådan fart, att de synts ända till en fot öfver vat- 

 tenytan. Experimentelt undersöktes fenomenet först på 1830- 

 talet af Strehlhe, som nedsänkte särskilda föremål med en 

 korg i det snabt rinnande vattnet i en kanal i Berlin. Vatt- 

 nets temperatur var såväl vid ytan som vid bottnen 0°. Då 

 korgen upptogs, voro föremålen betäckta med små isblad, 

 hvilha häftade rikligast vid de långa håren af en borste. 

 Detta och flere senare försök hafva på det tydligaste visat 

 att en inedvärkande orsak till företeelsen är att söka i den 

 värmeutstrålning, som isynnerhet under klara nätter för- 

 siggår från föremålen på bottnen, såsom från stenar och 



a ) Eu fullständig historik ingår i Siegmund Günther, Lehrbuch 

 der Geophysik und physikalischen Geographie, II. 



