32 
gens sträckning i allmänhet är utvecklad, här smäningom 
öfvergätt till nordsydlig, förefinnas äfven mer och mindre 
utpräglade dalsänkningar i denna direktion, uti hvilka ban- 
linien utan svärigheter kunnat utsträckas. 
Norr om Lembois vidtaga deremot andra terrängförhäl- 
landen, som sedan fortvara ända till närheten af Tammer- 
fors; här möta äter serdeles kuperade omräden, som ställt 
mänga svärigketer vid liniens utstakning och sedan vid ba- 
nans byggande nödvändiggjort ett stort antal genomgräfnin- 
gar och sprängningar. Pä denna sträcka ända till en half 
mil söder om Tammerfors synes porfyrgranit företrädesvis 
bilda den fasta berggrunden; under tiden uppträda likväl i 
underordnade partier äfven andra bergarter, sä t. ex. en mil 
söder om Tammerfors grä finkornig gneis, som stryker N 400 V 
med 60° fall mot SV och derifrän 2 & 3 verst nordligare 
hymplar af grönsten med gängar af rosengyarts. I skärnin- 
gen 6 verst söder om Tammerfors station anstär medelkor- 
nig mörkgrä porfyrgranit med inströdda stora hvita ortoklas- 
tvillingar; i denna uppsätter en 35 & 40° mäktig stock af 
finkornig ljusgrä granit, som vid ena kontaktsidan smäningom 
öfvergär i ett otydligt begränsadt parti af storkornigt gry 
med urskiljningar af rökqvarts och rosengvarts och utskjuter 
storkorniga apofyser i den omgifvande mörkgrä graniten. — 
Vid linien, 3 verst söder om stationen, äfvensom i den höga 
bergsträckningen vid södra ändan af Näsijärvi, nordost om 
staden, anstär medelkornig grä vresig gneis, som stryker 
Ö—V med lodrätt fall eller brant stupning mot S; här och 
der förekomma i densamma pegmatitgängar, bestäende af 
hvit ortoklas, grä qvarts och stora flasor af svart glimmer. 
Ätervända vi nu till Akkas kyrkoby och fortgä vidare 
österut for att slutligen lära känna berggrundens beskaffen- 
het längs linien till Tavastehus, sd finna vi att den inom 
