72 
gelser, som kunna gifva nägon upplysning om deras allmän- 
na beskaffenhet och utbredning. 
De förut beskrifna skiktade leraflagringarna ligga 
högst sällan i dagytan utan äro nästan utan undantag be- 
täckta af en mer och mindre styf, ofta sandblandad grä 
eller brun samt vanligen rostfläckig, oskiktad lera, hvilken 
säalunda intager en ansenlig ytvidd och utgör det allmänna 
och egentliga föremälet eller fältet för landtmannens bruk 
och verksamhet. Dess yttre beskafienhet synes i allmänhet 
vara mycket vexlande pä skilda omräden, men mägtigheten 
uppgär vanligen till 1’ & 3° och blott sällan till 5° A 8 eller 
nägot mera. Nägon motsvarighet till den artförändring af 
äkerleran som i Sverige förekommer med benämningen svart- 
lera har af mig icke blifvit observerad. 
Af längt inskränktare utbredning i fältet är deremot 
en annan yngre aflagring, som är allmänt känd under namn 
af mosand och företrädesvis synes ansluta sig till de egent- 
liga äsbildningarna, utmed hvilkas sidor den oftast ligger 
utbredd pä ganska vidsträckta fält, men äfven nägon gäng 
ehuru i mindre utsträckning: finnes afsatt pä krossgrusäsarne. 
Den bhestär af gröfre och finare, mer och mindre tydligt 
skiktad sand af olika gula, röda och grä färgnyancer. Större 
sandmoar med mer och mindre vackra furubeständ träffas 
nära Äbo—Tavastehuslinien pä& gränsen mellan Pöyttis och 
Loimijoki socknar, i Urdiala socken, vid Luolais och ä Pa- 
rola malm nära Tavastehus o. s. v. 
Som exempel pä alluviala slambildningar, hvilka under 
värflödena blifvit afsatta pä dertill lämpliga ställen i de större 
och mindre vattendragen som Öfvertväras af banlinien, mä 
här omnämnas svämsand, i hvilken vid broanläggningen 
öfver Aurajoki i Hypöis by och Pöyttis socken päträffades 
skal af sötvattensnäckor pä 10° djup under vattenytan, och 
