96 
Dä utan tvifvel äfven kännedomen om äsarnes yttre 
former är af betydelse för ett slutligt afgörande af den i 
senaste tider ej sällan diskuterade frägan om äsbildningarnas 
uppkomst och blott ett fätal af uppgifter i detta hänseende 
ännu föreligger beträffande Finlands ässträckningar, torde 
det vara af intresse att till en början med ledning af bifo- 
gade karta och profiler i omförmäldt afseende nägot när- 
mare granska den delvis serdeles väl utpreglade ässträckning 
som här är i fräga. P& kartan är fördenskuld i främsta rum- 
met markeradt det medelparti af äsbildningen, hvilket före- 
trädesvis framstär som en formlig vall med brantare sidor, 
till skilnad frän de pä hvardera sidan om sjelfva äsvallen 
mera flackt afsluttande rullstensgrusfälten, till hvilka vidare 
sluta sig de omgifvande mosandsfälten med vanligen ännu 
svagare dosering. Den egentliga äsvallens bredd är sälunda 
angifven enligt ett stort antal mätningar pä skilda ställen 
längs hela ässträckan; de angränsande rullgrusfältens utbred- 
ning har deremot pä ett färre antal punkter blifvit nogare 
bestämd och är allts& för öfrigt likasom äfven mosandens 
utbredning endast tillnärmelsevis utmärkt*). De anförda 
tvärprofilerna äter grunda sig, med fä undantag, pä i möj- 
ligaste mon noggrana nivelleringar, utförda medels Wredes 
afvägningsspegel af Äkerblom p& talrika punkter inom Im- 
mula och Vendelä samt af Grönvik pä par ställen i Ojamo- 
trakten. 
Begynna vi alltsä den föresatta granskningen längst 
*) Dä imellertid desse gränser under vandringarna i fältet blif- 
vit uppdragne med ledning af „skiljaktigheterna“ & en ganska stor 
karta (1 dee. tum = 2000 fot), frän hvilken den här bifogade är i för- 
minskad skala direkte transporterad, torde gränsfelen ätminstone för 
rullgrusfältens utbredning kunna anses framträda i högst ringa mon & 
den senare, 
