154 
och är strimmig eller trädig i massan, hornblendet smälter 
u lätt till ett svart glas och plagioklasen under gulfärgning af 
lägan till hvit emalj. Bergarten användes allmänt till väg- 
grusning & orten och synes dertill vara ändamälsenlig. 
Vid Toikko i Kuru kapell anträffade jag en bergart, 
som först hölls för hornblendesten, emedan grönt hornblende 
med insprängda matta serpentinkorn utgör hufvudbeständs- | 
delen; vid närmare betraktning upptäckes deri färglös, stund- | 
| om grönaktig plagioklas och en mörkbrun hyperstönartad 
F beständsdel, halfmetalliskt glänsande p& tydligaste genom- 
j gängsytan, men föröfrigt likt horublendet, nägot brunfläckig, 
grön, strimmig magnesiaglimmer samt spär af svafvelkis och 
magnetit. Pä klyftorna, och vid närmare granskning äfven i 
ljusare ställen af massan, anträffas en trädig grägrön, genom 
vittring gräbrun substans, som under mikroskopet visar sig 
bestä af hvit plagioklas och grön strälsten. Bergartens yta 
är brun, ojemn och utfrätt, men inre massan mörk och sy- 
nes innehälla gulgröna glasiga olivinkorn. Den hypersten- 
artade beständsdelen har enligt F. J. Wiik hornblendets kri- 
stallform och utgör antofyllit (närmare beskrifven i minera- 
logiska och petrografiska meddelanden IV, enligt mikrosko- | 
piska undersökningar pä tunnslipade preparater); jag har 
blott undersökt tunna splittror af bergarten under mikro- 
skopet. 
Omkring Leinola by i Messuby socken anträffas !/, verst 
OSO frän byn en säväl diabas- som hyperitlik bergart, med 
korn af magnet- och kopparkis, bestäende diabasen af grä- 
srön—gräbrun augit, färglös perlemorglänsande, stundom hvit 
oklar, fürgskiftande plagioklas, gröon—rödbrun magnesiaglim- 
mer, gulgrön—gulbrun glasig olivin samt i den sistnämnde 
oftast insprängda svarta magnetitkorn, i medelkornig bland- 
ning. Den 'hyperitartade bergarten, som är mindre vittrad 
