Ån: sedan första hälften af förra seklet har”) den föreställ- 
ning varit rådande, beträffande förhållandet af de i sydvestra 
Finland uppträdande skiffriga bergarterna, att de i form af 
s. k. ,skiffergångar" skulle från trakten af Björneborg sträcka 
sig dels i sydostlig riktning genom Åbo och Nylands län, 
dels österut inåt Tavastehus län. Dessa skifferbildningar 
undersöktes först af Tilas (Mineralhistoria öfver Björneborgs 
och Tavastehus län 1737-38) sedermera af P. A. Gadd 
(Rön om skiffergångarne i Finland; Kongl. Sv. Akad. Handl. 
1780) samt i en sednare tid af E. I. Westling (Geogn. an- 
teckningar, samlade under en resa genom delar af Tavaste- 
hus-, Wasa- och Åbo län 1829). — TI enlighet med denna 
åsigt finner man äfven på den af Helmersen år 1863 utgifna 
geol. öfversigtskartan öfver Ryssland ett större område i syd- 
vestra Finland betecknadt såsom bestående af kristallinisk 
skiffer än som i verkligheten anträffas. 
Tar man i betraktande den nära relation, som eger 
rum mellan de egentliga skifferarterna och gneisen, såväl i 
petrografiskt som i stratigrafiskt hänseende, så finner man 
lätt, att denna föreställning om långsträckta skifferregioner 
åtminstone t. e. d. härrör af en förblandning utaf skiffer och 
gneis. Detta framgår redan af Westlings undersökningar, 
hvilka dock voro af mera petrografisk än egentligen geolo- 
+) Se Holmberg, Materialier till Finlands Geognosi; (Bidrag till 
Finlands naturk. 4:de Häftet p. 94 o. f.) 
