5 
genom sina lägringsförhållanden med afseende på skifferfor- 
mationen vara en fältspatsporfyr af eruptiv natur. Den bil- 
dar vid Wästilä ett temligen högt och vidsträckt berg, be- 
tydligt höjande sig öfver den kringliggande skifferterrängen. 
Såväl på den sydliga som den nordliga sluttningen är berg- 
arten hornblendehaltig med bibehållande af sin porfyrartade 
och streckade struktur, den sednare härrörande af de i pa- 
rallel riktning gående hornblendenålarna, samt öfvergår norrut 
i en syenitgranit, analog med den i Wonå, Yläjärvi och Ta- - 
vastkyro förekommande (se Geogn. Iaktt. 1. c. p. 63, 67 o. 
70). Att äfven denna bergart är eruptiv ådagalägges af 
större och mindre deri inbäddade brottstycken af skiffer. 
Den fortgår såväl på östra som vestra sidan af Längelmä- 
vesi, omvexlande med porfyr af samma art som den vid 
Wästilä, men i allmänhet mera grofkornig, på grund hvaraf 
den rättast bör betecknas med det allmänna namnet granit- 
porfyr, och den ofvannämnda fältspatsporfyren endast betrak- 
tas såsom en finkornig strukturmodifikation deraf. Äfven 
syenitgraniten, som i allmänhet är af medelkornighet, blir 
på sina ställen ganska grofkornig, så t. ex. vid Eräslaks; 
hvarest den innehåller kristaller af brun titanit. 
Ehuru visserligen dessa bergarter, granitporfyr och 
syenitgranit, genom öfvergångar stå i den intimaste beröring 
med hvarandra, så kunna de dock öfverhufvudtaget ganska 
väl särskiljas, och äro rättast att betrakta såsom tvenne af- 
delningar af en och samma formation, eller med andra ord 
bildade under tvenne på hvarandra följande perioder af en 
och samma eruptionstid. Att syenitgraniten är yngre än gra- 
nitporfyren finner man af de brottstycken utaf den sednare, 
som stundom synas i den förra. Härtill kan man också 
sluta redan deraf, att syenitgraniten på grund af sin horn- 
blendehalt och deraf beroende större spec. vigt samt mera 
