6 
basiska natur måste bildåt det undre lagret och sålunda sed- 
nare utbrutit än granitporfyren, såsom fallet i allmänhet är 
med tvenne i nära relation till hvarandra stående bergbild- 
ningar af olika kemiska karakter (se Zirkel, Lehrb. d. Petrogr. 
I p. 474). 
Att för öfrigt terrängen rundtomkring den nordliga än- 
dan af Längelmävesi utgöres af en helt annan (nyare) geolo- 
gisk bildning än den i trakten omkring den sydliga delen, 
utvisas redan af de orografiska förhållandena. Den förra är 
nemligen ganska kuperad: höga berg omvexla ständigt med 
trånga dälder, under det att den sydliga hälften är jemförel- 
sevis mera flack. 
I mineralogiskt hänseende öfverensstämma de ifråga- 
varande bergarterna deruti, att de hvardera innehålla såväl 
orthoklas som oligoklas, dock i olika proportioner, så att 
hos granitporfyren den förra, hos syenitgraniten åter den sed- 
nare beståndsdelen är den öfvervägande. De tvenne fält- 
spatsarterna äro vanligen utbildade såsom tvillingar enligt 
Carlsbaderlagen, samt åtskiljas lätt dels genom oligoklasens 
karakteristiska tvillingsstreckning, dels genom dess färglös- 
het, då deremot orthoklasen mestadels har en brunaktigt röd 
färg. Denna färg hos orthoklasen äfvensom den porfyrartade 
strukturen påminna mycket om rapakivi, hvari granitporfyren 
i sjelfva verket öfvergår: vid Wilkkilä invid Längelmävesis 
nordliga ända finner man nemligen en karakteristisk rapa- 
kivi med orthoklas-kristaller omgifna af oligoklas. Häraf 
synes, att den under namn af rapakivi bekanta graniten utgör 
en integrerande del af granitporfyrformationen. Enligt West- 
lings undersökningar (se Holmberg 1. c. p. 120) sträcker sig 
en rapakivi-region från Länkipohja i nordvestlig riktning ända 
Euortane samt vesterut öfver Keuru, Jämsä och Laukkas. 
Ja ännu i Rautalampi (1. c. p. 211) och Suonenjoki (1. c. p. 
