8 
gör ett undantag från det vanliga förhållandet, att granaten 
i skifferbergarter är utbildad irhombdodekaöderform. I trak- 
ten af Isolöytenejärvi förekomma stawrolit-tvillingar uti skif- 
fern äfvensom ganska stora, ehuru otydligt utbildade kri- 
staller af andalusit. 
På åtskilliga ställen är skifferformationen genomdragen 
af lagergångar utaf en gråaktig fältspatsporfyr, vanligen strec- 
kad, stundom t. o. m. skiffrig, och då antagande likhet med 
gneis; icke sällan är den hornblendehaltig (dioritartad) och 
granatförande. Att dessa gångbildningar verkligen äro af 
eruptiv natur trots deras tydliga parallelstruktur, ådagaläg- 
ges dels deraf, att de delvis genomskära skikterna under en 
större eller mindre vinkel, dels äfven utskicka apofyser i dessa. 
Att de åter härstamma från de stora granitporfyr- och syenit- 
granit-aflagringarna finner man lätt vid betraktandet af de- 
ras petrografiska beskaffenhet: de äro intet annat än finkorniga 
och skiffriga strukturmodifikationer af dessa bergarter, hvilka 
modifikationer härröra af den hastigare afkylningen utaf den 
eruptiva massan och det tryck densamma härvid varit un- 
derkastad, hvarigenom glimmerbladen och hornblendenålarna 
antagit ett med gångens väggar parallelt läge. 
Hvad slutligen beträffar sjelfva lägringsformen hos det 
mägtiga skiktsystemet i sin helhet, så är det sannolikast, att 
detsamma ursprungligen bildat en bassinformig inlägring i 
gneisen, samt vid porfyrens eruption blifvit upprest och sam- 
manpressadt, såsom i profilen (fig. 1) antydes. Härvid har 
naturligtvis ett betydligt mottryck utöfvats mot den sednare, 
hvilket förklarar dess skiffriga struktur. Skiffringsriktnin- 
gen hos porfyren är nemligen i det närmaste öfverensstäm- 
mande med skifferskikternas strykning, hvilken i profilsträck- 
ningen bibehåller sig temligen konstant i O-V-lig riktning. 
Vester om denna förändrar den sig dock: så t. ex. är den 
