13 
Längre fram mot Wärmälä blir dock orthoklasen hvit och 
bergarten får här likhet med granitporfyren söder om skif- 
ferbildningen i Orihvesi. Då ingen skarp gräns förefinnes 
mellan den röda och den hvita granitmodifikationen måste 
de betraktas såsom hörande till en och samma bildning. 
I Messuby visar det sig ännu tydligare än i Längel- 
mäki och Orihvesi, att skiffern bildar en från gneisen skild 
formation. Medelriktningen af skifferns strykning i Messuby 
är N 7090 (ONO-—VSV), med små afvikningar på sina stäl- 
len; lutningen är 609—709 i SSO. Straxt söder om Sorila 
träffar man en bergkupp, bestående af en grå, skiffrig gneis 
med strykning i N 809 O samt lutning 70—809 SSO på södra 
sidan, men 70—80? NNV på den nordliga, således rakt mot- 
satt skifferns lutningsriktning. Emellan gneisen och skiffern 
befinner sig en dalsänkning, hvaruti en liten i gränsriktningen 
löpande bergsträckning höjer sig, bestående af en bergart, 
som man vid första ögonkastet skulle anse för gneis, por- 
fyrartad genom stora, hvita orthoklastvillingar. Att den dock 
icke kan höra till gneisformationen, visar sig af dess likfor- 
mighet såväl i strykningens som i lutningens riktning, äf- 
vensom deraf, att den ej är skiktad såsom gneisen. Den är 
sålunda att döma häraf en eruptiv bildning, en granitporfyr 
med så tydligt utpräglad skiffrig struktur, att den i petro- 
grafiskt hänseende med allt skäl kan betecknas såsom en 
gneisporfyr. Denna skiffriga struktur har man att tillskrifva 
det tryck, för hvilket den varit utsatt vid sin bildning, hop- 
klämd som den varit mellan gneisen och de uppresta skiffer- 
skikterna. 
Skifferbildningen i Kalvola socken. Denna, som visar 
sig i dagen mellan Keikkala och Niemis, består här af ler- 
glimmerskiffer, omvexlande med smalare skikter af qvarz- 
slaffer. Den förra innehåller vid Niemis kristaller af anda- 
