16 
graniten (se Geogn. Iakt. 1. c. p. 63). Den genomdrages af 
pegmatit, innehållande hvit fältspat och hvit glimmer. 
Vid Wuorentaka i Wonå, 6 verst SO om Sattula anträf- 
fas åter en skiffrig uralitporfyr, men här är strykningen 
VNV-lig och lutningen NNO-lig, hvilket antyder en hoppress- 
ning. mellan den nyssnämnda gneisen och den i NO och O 
uppträdande syenitgraniten (se prof. fig. 6). Detta utvisar 
åter, att uralitporfyren är en sednare bildning än syenitgra- 
niten, till hvilken den torde kunna anses stå i samma för- 
hållande som syenitgraniten sjelf står till granitporfyren. 
Syenitgraniten sträcker sig från Tavastehus i NNV-lig 
riktning ända till trakten af Hattula kyrka samt i 550 till 
Haga invid Janakkala kyrka, det är öfver en sträcka af mer 
än 2 mil. Vid Heinäkangas, något öfver en mil ONO om 
Tavastehus träffar man en hornblendegneis med samma stryk- 
ning som den nyssnämnda gneisen vester om Tavastehus. 
Häraf synes, att gneisens strater genombrutits af syenitgra- 
niten, eller med andra ord, att denna utbrutit efter deras 
uppresning. Men samma förhållande eger äfven rum med 
afseende på skifferskikterna i Hattula, såsom synes af deras 
strykning emot syenitgraniten. Denna kan således icke hel- 
ler vara orsaken till deras uppresning. 
Denna uppresning hafva vi att tillskrifva den mäktiga 
aflagring af granitporfyr, som utbreder sig öfver Janakkala 
och Rengo socknar i en sträcka af omkr. 4 mil från O till V. 
Den är mestadels ganska tydligt porfyrartad genom stora 
fältspatstvillingar, afsöndrade i den temligen grofkorniga 
grundmassan, men företer ingen eller blott här och der en 
otydlig skiffrighet, samt skiljer sig härigenom från gneis- 
graniten, med hvilken den annars, då den porfyrartade struk- 
turen blir mindre tydlig, kunde förvexlas. På sina ställen 
finner man dock större och mindre partier af gneis inbäddade 
