Fa 
i granitporfyr, men dessa kunna dels förklaras såsom varande 
brottstycken, dels och torde de kunna anses utgöra uppskju- 
tande delar af den underliggande gneisen eller gneisgraniten. 
Vid Haga finner man granitporfyr i kontakt med syenit- 
granit, hvarvid enahanda förhållanden förete sig som vid 
nordliga ändan af Längelmävesi (se ofv.). Dessa begge berg- 
arter omvexla nemligen äfven här i höga och branta berg >). 
Granitporfyren innehåller här granat och magnetjern samt 
stundom äfven smärre pegmatitartade gångar och körtlar. 
Sådana pegmatitgångar anträffas ännu oftare i syenitgraniten, 
och då de här i allmänhet äro ganska skarpt skilda från den 
omgifvande bergmassan, kunna de ej betraktas såsom afskilda 
ur densamma, utan synas de mig enklast kunna förklaras 
genom det antagande, att den under syenitgraniten hvilande 
gneisgraniten till en del öfvergått i ett plastiskt tillstånd och 
sålunda indrifvits i de sprickor, som vid afsvalningen upp- 
kommit i den förra. Dessa gångar genomkorsa hvarandra ofta 
i olika riktningar, och stundom finner man smärre sådana 
sammansatta analogt med malmgångarne, i det att qvarzen 
och fältspaten äro afsöndrade skildt från hvarandra, den förra 
i midten af gången, den sednare på hvar sin sida derom. 
Ehuru nu visserligen beröringen mellan granitporfyren 
och skifferformationen i Hattula till följe af beteckning utaf 
mäktiga sandaflagringar icke, såsom fallet är i de nordliga 
skifferregionerna, tydligt kan skönjas, så kan dock intet 
tvifvel förefinnas, att icke granitporfyren äfven här varit or- 
saken till uppresningen. Vid Isoluolais, en mil SO om Sat- 
tula, finner man nemligen en granit, som genom små, hvita 
orthoklaskristaller företer en, ehuru otydlig, porfyrartad struk- 
”) Att döma af Thorelds undersökningar (se Holmberg, 1. c. p. 
131) fortsättas dessa bergarter ännu söderut inåt Loppis socken. 
2 
