20 
nitporfyraflagringen i Janakkala, äfvensom vidare den stora 
öfverensstämmelsen med andra gneisgebit i södra Finland 
t. ex. med det vid Helsingfors, synes det mig sannolikt, att 
äfven denna bildning hör till gneisformationen, skiljande sig 
blott derigenom, att den står i ett närmare förhållande till 
syenitgraniten än fallet vanligen är med denna formation, 
hvaraf ock dess starka hornblendehalt kan förklaras. 
Vid en återblick på de i det föregående beskrifna skif- 
ferbildningarna kan man icke undgå att märka den stora 
analogi, som förefinnes mellan dessa och den äldre gneis- 
formationen. På samma sätt som granitporfyren förhåller 
sig till skiffern, förhåller sig ock i allmänhet gneisgraniten 
till gneisen. Likasom skiffern bildar skiktsystem med dels 
i det närmaste parallelt löpande skikter (Homöoklinalt skikt- 
system) dels i tvenne riktningar lutande (Amphiklinala skik- 
ter), så visar sig äfven hos gneisen ett analogt förhållande. 
Äfven i afseende på de gvantitativa förhållandena företer sig 
den likhet mellan granitporfyren och gneisgraniten å den ena 
sidan samt skiffer- och gneisformationen å& den andra, att 
de förra betydligt öfverväga de sednare. Härigenom förkla- 
ras lätt de sednares metamorfos genom de förra förmedelst 
samverkan af värme, vattengas och stark kompression, hvilket 
med antagande af den äldre åsigten om gneisens och gneisgra- 
nitens liktidighet icke låter sig göra (se Zirkel, Petrographie 
I p. 501). Att åter med Keilhau, Bischof m, fl. vilja anse, 
att denna metamorfos försiggått utan värme eller redan vid 
vanlig temperatur, endast genom inverkan af vatten, synes 
mig icke gerna kunna antagas. För att inse detta behöfver 
man blott taga i betraktande den omständighet, att, under 
det att de nämnda i södra Finland förekommande skiktade 
bildningarna, hvilka varit utsatta för eruptiva formationers 
us 
