101 
ur den embetsberättelse 11), hvari T. Dahll redogör för sina 
år 1867 utförda undersökningar. 
Efter att den 23 Maj hafva anländt till Alten och der- 
ifrån hafva rest öfver till Karasjok, kunde jag, berättar förf., 
efter få dagar börja med undersökningarna. Det viste sig 
snart att all sand i dalgången är guldförande, men i så ringa 
grad, att det ej kan tillgodogöras: guldet observeras knap- 
past vid vaskning på spade. Deremot träffas jämförelsevis 
mera guld i ett lager af små rullstenar, bland hvilka man 
isynnerhet finner några, som bestå af hvit qvarz, röd granit 
och linser af grafit. Dessa tyckas förekomma temligen kon- 
stant i den nedre delen af Karasjokdalen och ligga litet 
öfver elfvens medelstånd i en mägtighet af 2” till 4. Ka- 
rasjok flyter 2 å 3 mil genom en sandslätt, som är !/4 mil 
bred, och bildar S-formiga böjningar liksom alla elfvar, 
hvilka med svagt fall flyta genom löst material. Sålunda 
finnas der på denna sträckning 25 näs eller uddar, vid hvil- 
kas spetsar guldet lättast träffas, emedan det öfverliggande 
sandlagret der blifvit bortvaskadt. — — — Sedan jag orien- 
terat mig fullkomligt rörande guldförekomsten i det nedre 
af Karasjokdalen, begynte jag undersöka vidare kretsar. Jag 
bereste först Anarjok, som är guldförande med smärre af- 
brott ända från Karasjoks mynning upp till ett litet stycke 
ofvanom sin förening med Skietschemjok, hvarefter den till 
7 a 8 mils sträckning flyter på norsk grund. Nedre delen 
af densamma liknar i alla hänseenden Karasjok: höga ban- 
kar af fin sand på hvardera sidan af den S-formigt flytande 
elfven och ett gröfre gruslager litet ofvanom medelvatten- 
ståndet, mer och mindre guldförande. Från Buddasguoikka 
!1) ”Tellef Dahll: Om guldet i Finmarken og Stenkulet i Lofoten 
Christiania ,,Morgenbladet" N:o 253 för den 13 Septemb. 1867. 
