125 
obetydligare forsar, såsom Ritakoski, Hammaskoski vid Nul- 
kamukka, Toloskoski och slutligen Alakoski, hvarefter elfven 
alltmer vidgar sig stundom till långa och breda lugnvatten 
med små gräsbevuxna holmar, flyter i mångfaldiga krökningar 
lugnt genom ett vidsträckt och lågländt sandfält, samt ut- 
mynnar slutligen i sydvestra ändan af Inarisjö. — Denna är 
serdeles rik på bergbundna eller steniga öar, holmar och 
klippor. 
Efter att sålunda ha kastat en flygtig blick på områ- 
dets orografiska och hydrografiska förhållanden, kunna vi nu 
skrida till ett närmare betraktande af de geologiska och be- 
gynna då med 
Den fasta berggrundens beskaffenhet. 
Vid fråga om den fasta berggrunden inom Finska Lapp- 
marken, bör jag förutskicka den allmänna anmärkningen, att 
densamma på långt när icke ligger så ofta blottad och 
tillgänglig för iakttagelser, som man möjligen vore benägen 
att antaga. Såväl inom låglandets som medelfältets områden 
betäckes den tvärtom af vidsträckta mer och mindre mägtiga 
sand- och grusaflagringar, och träder i dagen blott der dessa 
blifvit i någon betydligare mon genomskurna af de eroderande 
vattendragen, elfvar och bäckar, eller här och der längs in- 
sjöarnes stränder. Och likaså ser man bergytan mera sällan 
framsticka genom det tunnare gruslager, som öfverallt be- 
täcker fjällhöjderna ej sällan ända upp till de i allmänhet 
afrundade bergkuppernas toppar. När det således gäller att 
bestämma de skilda bergarternas eller formationernas utbred- 
ning, har man här likalitet som eller ofta t. o. m. i ännu 
mindre grad än mången annanstädes tillfälle att följa dem 
i fältet, utan måste taga sin tillfygt till kombinationer mellan 
t 
